Vinnie!
Igen?
Apa meghalt?
Nem.
Hál’ istennek!
Csak egy kisebb szívroham volt. Kutya baja.
Mondd még egyszer!
Mit?
Mondd hogy nem halt meg!
Nem halt meg.
Megszédült, elesett, beverte a fejét, elájult.
Repülősót szagoltattunk vele,
és whiskey-t öntöttünk a szájába, így magához tért.
Pár napig az ágyat nyomja, de jól van.
Lélegzik, tudja a nevét.
Még orvost sem kellett hívni.
Jézusom, elég rémes vacsora volt. Baszki!
Nem ízlett a kásám?
Sejtheted, hogy nem a kajára értettem.
Azokra a rémes dolgokra, amiket Austin mondott.
A családról, apáról.
- Mi van, ha igaza van? - Hogy?
Mit tudom én! Oké?
Nem tudom, mi ment félre az én életemben, de valami igencsak.
Nem itt akartam tartani ekkorra.
Sehol nem tartok.
Mintha minden eddigi döntésem hibás lett volna. Az összes.
Nekem nem jut ki a boldogságból, Emily. Csak a bánkódásból.
Belepusztulok a magányba.
És eszembe jutott,
hogy nem tehet-e erről részben Apa is.
Joseph Lymanről beszélünk?
Az összes halott expasimról…
akikhez mind hozzámehettem volna.
De nem, én kivártam, mintha valami fényes jövő várna valahol.
Na, itt a jövő, jó napot kívánok! Rémes.
Bárki, akit szerettem, meghalt.
Ez nem igaz.
Én még itt vagyok.
És a család többi része is.
- És apa is, hál’ istennek! - Ja.
Meg is halhatott volna tegnap éjjel, de nem így lett.
Mind itt vagyunk, Vin.
Itt vagyunk egymásnak.
Nem fogom hagyni, hogy szétessen a család.
Túl sok fájdalom van a világban így is.
Igazad van.
Állati sokat kell gyászolnom.
Úgy kell egy belharc az otthonomban, mint púp a hátamra.
Mindegy, mi történt tegnap este, tovább kell lépnünk.
Austinnak bocsánatot kell kérnie apától, hogy a család ismét egy legyen.
Nem adom fel a reményt.
Szerinted bocsánatot kér majd?
Azt mondta, „elszakad.”
Na ja. Én megkérdőjelezem az alkotmányos jogát rá.
Kösz, hogy itt aludhattam.
Tudod, mi a legjobb a szinglilétben?
- Mi? - Hogy iszonyú sok időd lesz…
velem lenni!
Szégyen, hogy élek
Austin?
Jó reggelt, Sue!
Hali!
Nem túlzás ez reggelire?
Hol van Austin?
Ma még nem láttam.
Ezt itt mind te akarod megenni?
Nagyon fog hiányozni, hogy két emberre zabálhatok.
Ahogy elnézem, van az három is.
Tegnap este nagyon durván rugdosott.
Nem csodálkoznék, ha négy lába lenne.
Én meg azt hittem, elkezdődtek a fájások.
Én is.
De csak a fing tekert meg.
- Fuj! - Emily, ne már!
Tök természetes dolog. Imádod a természetet.
- A fingásról nem társalognék. - Kérsz egy muffint?
Nem. Én… Nem.
A tegnapi miatt még mindig remeg a gyomrom.
Ijesztő volt, Sue.
Azt hittem, apám meghalt.
Hogy Austin megölte.
Hát…
kész szerencse, hogy szavakkal nem lehet ölni.
Az még neked sem megy.
És te sokkal jobb költő vagy Austinnál.
Austinnak bocsánatot kell kérnie.
Ezért jöttem. Meg akarom gyógyítani a családot.
Én meg azt hittem, hozzám jöttél.
Sue.
Sue, hát nem érted?
Káoszban a családom.
Hallottad, miket hordott össze Austin tegnap este?
Igen.
Őszintén szólva, egyet is értek vele.
Hogy mit?
A családoddal komoly bajok vannak.
De ezekre a problémákra sajnos nincs megoldás.
Miről beszélsz?
Teszem azt, ahogy veled bánnak.
Anyád és apád is szörnyen bánt veled.
Gőzük sincs, mennyire különleges vagy.
De ők… Ehelyett úgy kezelnek, mintha kattant lennél.
Lehet, azért tűnik fel nekem jobban,
mert hamarosan anya leszek,
és amint a gyerek világra jön,
bármilyen is legyen, én feltétel nélkül szeretni fogom.
Ahogy téged is szeretlek.
Nagyon szeretlek, Emily.
Ha rajtam múlna, mi…
elmenekülnénk a családodtól, és kettesben nevelnénk a gyereket.
El tudnád ezt képzelni?
Elmegyünk innen,
és soha többé nem látjuk ezeket az embereket.
Nekem hiányoznának.
Valóban?
Hol van Austin? Tényleg beszélnem kell vele.
Nem láttam még ma. Nem jött haza tegnap éjjel.
- Biztos nem kérsz kolbászt? - Nem. Azaz biztos.
Nagyon finom…
- Mi az? - Atyaúristen!
- Mi történik? - Istenem! Jön!
- A fing? - Nem.
- Mit csináljak? - Hívj segítséget!
- Jó! Megyek! Jól vagy? - Kérlek!
- Oké. - Hívj segítséget!
- Anyám! - Nem vagyok jól.
Sajnálom. Nem akartam megijeszteni, Mrs. Dickinson.
Semmi baj, Edward, tudtam, hogy nem halt meg.
Nem mondja! Honnan?
Mert egy feleség tudja az ilyesmit.
Mellesleg maga soha nem menne el ilyen gyorsan.
Addig húzná az időt, míg lehet.
Még egy kis teát, apám?
Ó, Vinnie hozott teát! De kedves!
Mi mást tehetne egy magányos vénlány, mint az apját gondozza?
Tedd csak oda!
Segítség! Emberek! Megindult a szülés Sue-nál!
Jön a gyerek? Biztos?
Igen. Elkezdődtek a fájások. Mit tegyünk? Menjek orvosért?
Belovagolok a városba, mint Paul Revere!
Kizárt. Semmi szükség az orvosra.
- Nincs? - Majd én világra segítem.
- Hogy mit? - He?
Pontosan. Én leszek a bába.
A Norcross farmra orvos a lábát soha be nem tette.
Ha gyerek jött, nekiláttunk és világra hoztuk.
- Nem beszélve a borjakról és csikókról. - Oké.
Már eszembe is jutott minden.
Az istálló szaga a hajnali napsütésben.
Ahogy Laviniával kiganézzuk az istállót, miután egy kecskegidát világra segítünk.
- Hát, Sue gidája már úton van… - Álljunk meg egy szóra!
- Engem ki ápol? - Kutya baja, Edward.
- Megszédült, ennyi. - Én szívrohamnak mondanám.
Pihennie kell. Vinnie itt marad önnel.
- Ugye, Lavinia? - Igen.
Mondjuk, lehet kínos lesz, hiszen éppen most értékelem újra
- kettőnk kapcsolatát. - Remek.
Emily, hozz lepedőt!
- Lepedőt. - Maggie, vödröket!
Nem tudjuk enyhíteni a fájdalmát?
Azt hiszed, ez fájdalom?
Még csak most jön a java.
A kloroform enyhíthetné a fájdalmát. Úgy hallom, mindenki ezt nyomja.
- Viktória királynő is esküszik rá. - Nagyszerű.
Ugyan már! A Norcross farmon semmi ilyesmink nem volt.
Sue természetes úton akarja világra hozni, ugye?
Elég nagy fájdalmaim vannak.
Ó, helyes.
- Abból tudod, hogy még élsz. - Anyám!
Ne már! Tudja, hogy Sue anyja a szülésbe halt bele.
Valóban?
- Egy nő ennél szebb halált nem halhat. - Anyám!
- A legnagyobb áldozat. - Jézusom!
Ugye nem lesz baja, Maggie?
Nem is tudom. Keskeny az a csípő.
- A legfontosabb, hogy a baba túlélje. - Istenem!
Szerintem senki ne haljon meg!
Emily? Ez nekem nem fog menni.
Hogy férne ki egy ember egy olyan kis lyukon?
Ennek semmi értelme. Más hogy képes végigcsinálni?
Ebből elég!
Ez már nem rólad szól, Susan.
Egy értékes élet van benned, érte kell erősnek lenned.
- Megértetted? - Igenis.
Helyes. És most valaki adja ide a birkanyíró ollómat!
- Birkanyíró olló? - Minek az?
Ó, elég sok szerszámot be kell majd vetni.
Egyre sűrűbbek a fájások!
Oké, na jó.
Ehhez Austinnak is itt kéne lennie. Jobb, ha…
Emily Dickinson, ki ne merj menni!
De ő az apja! Itt kéne lennie.
Nekem nem Austin kell, hanem te.
Jó, jó! Jesszusom, honnan van ennyi erő azokban a finom kezekben?
Mert fájdalmaim vannak.
Ebből kortyoljon, kis kedves!
- Eltompítja, meglátja. - Rendben.
A biztonság kedvéért átcsempésztem.
Hagyjuk ezt az ollót! Kaparóharang kell ide.
Ezért érdemes New Englandben élni.
A juharfa lecsapolása a kedvenc elfoglaltságom.
Nekem is.
Azt mondtad, te a tökfaragást csíped.
- Kettő nem lehet? - Abby! Nem!
Nem tehetek róla. New England annyi örömet szerez nekem!
Az én fámból meg lószar sem jött ki.
Egy juharfát 45 éves kora előtt nem érdemes megcsapolni.
George a tények szerelmese.
Hol a tökömben van Frazar?
Ez az ő búcsúbulija, nem?
Hihetetlen, hogy önként vonul be.
Egyre nagyobb a nyomás rajtunk is.
Csak idő kérdése, hogy nekünk is menni kelljen.
És te, haver? Elmész harcolni?
Nem hinném, hogy pont rám lenne szükség.
Eléggé szét vagyok csúszva.
És jön a gyerek is.
Sajnos elég sok ifjú apa is bevonult.
Hát ja. Az ember tegye a kötelességét!
Nők miért nem mehetnek?
- Az egyenlőség smafu? - Csitt, Abby!
Kapni errefelé juharsziruppal locsolt hógolyót?
- Szevasz! - Frazar, haver!
- Jól festesz, nagyon is. - Ja.
Anyám varrta fel a galléromat.
- Menő. - Hősies kiállás, Stearns.
- Mármint Stearns segédtiszt, ugye. - Pontosan.
- Amherst aranyifja! - Nagyon büszkék vagyunk rád, Frazar.
Kösz, hogy összeszedted a bandát.
Sokat jelent, hogy utoljára még találkoztunk.
Várjál már, utoljára? Ne már!
- A háború után folytatjuk. - Ja, ja. Lehet.
Jaj, ne csináld már! Amherst büszkeségét nem kapják el.
A gyephoki csapat sztárját,
- a rektor fiát… - És a háború tök olyan, mint a gyephoki.
Mindegy, most már nincs visszaút.
Figyu! Mindig is te voltál köztünk a legkülönb.
- Igazi hős vagy. - Emily merre van?
- Ki? - Emily Dickinson.
A húgod?
El akartam köszönni tőle. Reméltem, beugrik.
Gőzöm sincs.
Nem vagyok beszélő viszonyban a családdal.
- Mi történt, Austin? - Később, jó?
Ez a búcsúztató rólad szól.
Háromszoros hurrá Frazar Stearnsnek! Hip, hip…
- Hurrá! - Hip, hip…
Vagyunk-e mi - érünk-e eleget -
Hogy egy ilyen Hatalmas Gyöngy
Életként - oldódjon fel - nekünk -
A Csata - szörnyű gyomrában?
Elnézést!
Meg tudná nyomni ott…
Ez az!
Rohadtul nem sejtettem, hogy egy szülés ilyen sokáig tart.
A gyermek akkor jön, amikor készen áll rá.
Mint a szamaraknál.
Tudjátok, mit kedvelek igazán az elletésben?
A meglepetést. Nem lehet tudni, mi lesz belőle.
Egy unokatestvérem egyszer sziámi ikreket szült.
Három kar, két fej. Lehet, Sue-ban is ketten bujkálnak.
- Meddig tart még ez? - Rejtély. Senki sem tudja megmondani.
Azért egy tippet megkockáztatnék. Lássuk csak!
Istenem, ne! Én nem… Ne!
Maradj nyugton, Susan!
Még vagy három óra. Három centire sem tágult még.
Nem tudom, kibírok-e még három órát.
Te nem bírod ki? Mit szóljak én?
Figyelj, Emily, volt egy közös mondásunk Lavinia nénéddel:
Ha nem tudsz lovat csutakolni, menj ki az istállóból!
Ki kéne lépned egy időre.
Nagy levegő, kis kedves! Szükség lesz rá.
- Nem baj, ha… ha kilépek… - Menj!
Erősebben kéne nyomnia a hátsó lábaival.
- Érdekes elképzelés. - Na, édesem, négykézlábra!
Ki az? Végre Austin?
Frazar. Te vagy az.
Emily. Búcsúzni jöttem.
Búcsúzni?
Azaz… elmész?
Igen. Holnap indulok Virginiába.
Onnan irány Észak-Karolina.
Azta!
- Sajnálom, hogy Austin nincs itt. - Ó, tőle már elköszöntem.
Tőled akartam elköszönni.
Nem vagy túl elfoglalt?
Dehogy, csak üldögélek, és várom, hogy Sue babája megszülessen.
Bocs, kiment a fejemből. Nem akarok zavarni.
Jaj, semmi baj. Eléggé elhúzódik, és nagyon rám férne egy ital.
Bújj csak be!
Ne menjünk vissza?
Tessék.
Egészségünkre!
Örülök, hogy eljöttél.
Nagyon szomorú lettem volna, ha nem köszönünk el egymástól.
Én is. Látni akartalak indulás előtt.
Mert hát, megvan az esélye, hogy nem térek vissza.
Ja, amiatt?
Figyu, nem kell komolyan venni
a látomásomat a halálodról.
Fura madár vagyok, te is tudod.
A kattant tyúk, ugye?
- Tuti, hogy semmi bajod nem lesz, és… - Kérlek, ezt ne!
Mit ne?
Ne tettesd magad boldognak, mint a többiek!
Te vagy az egyetlen, akivel őszintén beszélhettem a háborúról.
Csak neked van bátorságod szembenézni az igazsággal.
Nem kell hamis reményeket kelteni bennem.
És ha csak annyink maradt?
Néha…
a legreménytelibb dolog, amit tehetünk,
hogy farkasszemet nézünk a sötétséggel.
- És nem hiszem, hogy kattant lennél. - Valóban?
Valóban!
A világ őrült meg.
Te attól vagy különleges,
hogy nem félsz kimondani, amit látsz.
Ettől lesz valaki remek író, tudod?
A nagy írók, bármilyen tragikus is legyen, nem rettennek meg az igazságtól.
Például Dante.
A Pokol. Húha!
Lement a pokol legmélyebb bugyrába,
de túlélte, és megírta.
Nos…
Nagyon remélem, hogy visszatérsz.
„Lee tábornok újabb döntő győzelme 2000 unionista katona életébe került,
és 7000 sebesülttel járt.”
Remek. Még 2000 pasival kevesebb, akihez hozzámehetnék.
Újabb 2000, akikről lemondhatok.
- És a konföderációsok? - Mi van velük?
Ők milyen veszteségeket szenvedtek?
- Felsorolják a neveket? - Ó, értem már.
Hogy ők is elvehetnének. Igaz, lennének politikai nézetkülönbségek,
de legalább lesz miről beszélni reggeli közben.
Arra vagyok kíváncsi, hogy az öcsém rajta van-e a listán.
A savannah-i Sam bácsikád a másik oldalon harcol.
A déliek neveit nem sorolják fel.
Gondolom, nem is lenne szabad embereknek tekinteni őket.
Ide vezet a gyűlölet, Vinnie.
Gyűlölet és megosztottság.
Szégyenteljes időket élünk.
Lehet, jobb lett volna, ha megáll a szívem.
Én örülök, hogy nem halt meg.
Valóban?
Igen.
A háború végett minden potenciális lelki társamat elveszítem.
Kemény lenne, ha az apám is odaveszne.
Inkább olvassuk a sportrovatot!
Rendben.
Meglepett, hogy Billyt nem hoztad magaddal.
Imádja a juharszirupos hólabdát.
Elég nyugtalanul aludt.
Ahogy én is.
Nélküled nem tudok jól aludni.
Megmentetted az életem.
Ugye tudod?
Az, hogy veled vagyok,
hogy Billyről gondoskodhatok,
az egyedüli örömforrásai az életemnek.
A mindenség vagytok számomra.
Másom sem maradt.
Bármit megtennék érted, Jane.
Austin, állj meg!
Nem folytathatjuk tovább. Mondtam már.
Miért nem?
Mert Sue gyereket szül neked.
Az nem számít.
Értem. És azért sem…
mert máshoz megyek hozzá.
Te…
Hogy mi?
Apám egyik üzlettársához.
Pierre a neve.
Megkérte a kezem.
Pierre… Ki ez a Pierre? Ismerem?
Nem. Nem idevalósi.
Francia. Tulajdonképpen vietnámi.
Van egy rizsültetvénye,
és izé…
kikötőket épít,
hogy fellendíthesse a francia kereskedelmet.
Húha!
Elég problémás alak lehet.
Annyit tudok, hogy sok pénze van,
így Billyt megfelelően iskoláztathatom.
- Azt én is kifizetem. - Austin…
Nem… Egyszerűen nem lehet, érted? Túl kicsi ez a város.
Azt kéred, hogy szégyenben éljek,
- és erre nem vagyok hajlandó. - Nem, nem, nem!
Jane, Jane.
Kérlek!
Ne menj! Kérlek!
A vietnámi jegyeket már megváltotta.
Nem volt más választásom.
Szerintem egyszer majd megérted.
Remélem…
Remélem, hogy a nejed megtanulja, mi kell neked.
Későre jár.
Be kell pakolnom.
Bárcsak ne kellene menned!
A sors így akarta.
Hiányozni fog a város. A jó öreg Amherst.
Elhiszem. Én is ragaszkodom hozzá.
Szeretnék kérni valamit, amit magammal vihetek a háborúba.
Bármit.
Egy verset.
Itt fogom hordozni, a szívem alatt.
A szavaid reménnyel töltenek el.
Nem hiú reménnyel?
Nem.
Valóssal.
Ami elég bátor ahhoz, hogy beismerje, bizonyos dolgok nem fordulnak jóra.
Tessék. Ez a tiéd lehet.
Ma írtam.
Kinek írtad?
Ezt én…
Senkinek írtam.
Szégyen, hogy élek -
Miközben oly bátor Férfiak halnak -
Irigykedem a kitüntetett porra -
Lehet - a fejfákat -
Köszönöm, Emily.
Már látszik a feje! Emily, siess!
János bácsi a csatában
Elesett egy fűszálban
Jesszusom!
Hát itt vagy!
Ja. Mizu, hugi?
Ezt benézted, Austin.
Én? Simán telibe találtam.
Nem, nem, nem, nem azt. A babát.
Megszületett a gyereked, Austin. Apa lettél.
Hogyhogy nem jött értem senki?
Nos, én mentem volna. Komolyan.
Még mondtam is, hogy in… De aztán minden…
Minden… Piszok gyorsan történt.
Várj! Beszélnünk kell a tegnapi vacsoráról.
Nem akarok róla beszélni.
A gyermekemet akarom látni.
Jogos. Persze. Tudom.
De mondtál olyasmit tegnap, amit vissza kell szívnod.
Nem gondolod, hogy a gyerek megszületésével
össze kéne tartania a családnak?
Szerintem ahhoz már rohadt késő van.
Nem, Austin, még nincs.
Még rendbe hozhatod. Bocsánatot kell kérned apánktól.
Nem áll szándékomban szóba állni azzal az emberrel.
Ezt nem gondolod komolyan.
Ó, dehogynem.
A megosztott ház nem állhat fenn, Emily.
És előbb-utóbb választanod kell, hova állsz.
A feliratot fordította: Varga Attila