Вини.
Да?
Умря ли татко?
Не.
О, боже.
Получи лек сърдечен удар. Добре е.
Кажи ми го пак.
Какво да кажа?
Кажи ми отново, че не е мъртъв.
Не е мъртъв.
Припадна, удари си главата и изгуби съзнание.
Поднесохме под носа му амонячна сол,
изляхме малко уиски в гърлото му и той се свести.
Сигурно ще пази леглото няколко дни, но се чувства добре.
Диша, помни как се казва.
Дори не се наложи да викаме лекар.
Каква ужасна вечеря. Боже.
Не хареса ли качамака ми?
Ясно е, че не говоря за храната, Вини.
Говоря за ужасните неща, които наговори Остин.
За семейството ни, за татко.
А ако са верни? - Моля?
Не знам. Разбра ли?
Не знам какво не е наред в живота ми, но има нещо.
Не станах каквато мислех, че ще бъда.
Не постигнах нищо.
Сякаш всички мои решения са грешни. Всички до едно.
Не се чувствам щастлива, Емили. Изпълва ме само съжаление.
Чувствам се самотна и обречена.
Затова се питам
дали не е възможно вината отчасти да е на татко.
Джоузеф Лайман ли е причината?
И всеки мой мъртъв бивш приятел.
Всеки, за когото трябваше да се омъжа, докато можех.
А вместо това изчаквах, сякаш виждах пред себе си светло бъдеще.
Но ето ни в бъдещето, а то е ужасно.
Хората, които обичах, ги няма.
Не е вярно.
Аз още съм тук.
Тук е цялото ни семейство.
Както и татко, слава богу. - Да.
Можеше да умре снощи, но това не стана.
Всички сме тук, Вин.
Заедно сме.
Няма да позволя да се разделим.
Бездруго в света има прекалено много болка.
Права си.
Имам много поводи за скръб.
Не ми трябва война и у дома.
Трябва да загърбим това, което стана снощи.
Остин трябва да се извини на татко и да сплоти семейството.
Не губя надежда.
Дали ще стане?
Той се отрече от нас.
Да, но аз оспорвам законното му основание да го направи.
Благодаря, че ме приюти снощи.
Знаеш ли защо е хубаво да нямаш мъж?
Защо? - Можеш да прекарваш много време
с мен!
Дикинсън
Срамуваш се да си Жив
Остин?
Добро утро, Сю.
Здравей.
Хубав пир си си устроила.
Къде е Остин?
Не съм го виждала.
А всичко това за теб ли е?
Ще ми липсва да ям за двама, след като родя.
С толкова ядене може да са тризнаци.
Снощи падна голямо ритане.
Нищо чудно да има повечко крака вътре.
Помислих, че имаш контракции.
И аз.
Но бяха просто силни газове.
Гадно. - Емили.
Така работи природата. А ти обичаш природата.
Не ми се говори за газове. - Искаш ли кифла?
Не. Не.
Нямам апетит от тревога.
Снощи много се уплаших, Сю.
Помислих си, че татко е мъртъв.
Реших, че Остин го е убил.
Да.
Добре че думите не могат да убиват.
Дори твоите думи.
А ти си много по-добър поет от Остин.
Да, той трябва да се извини.
Затова дойдох. Трябва пак да събера семейството.
Мислех, че си дошла при мен.
Сю.
Не разбираш ли?
В момента семейството ми е много объркано.
Можеш ли да повярваш, че Остин наговори онези думи?
Да.
Всъщност аз споделям мнението му.
Какво каза?
Семейството ви има сериозни проблеми.
За жалост, няма как да ги решите.
Какво имаш предвид?
Само виж как се отнасят с теб.
Майка ти и баща ти се държат ужасно.
Те не осъзнават колко си специална.
Даже точно обратното, отнасят се с теб като с луда.
Виж, може би ми прави впечатление,
защото скоро ще стана майка,
а щом бебето се роди, искам да знае,
че без значение какво е, ще го обичам безусловно.
Също както обичам теб.
Много те обичам, Емили.
Ако зависеше от мен,
щяхме да избягаме от семейството ти и да отгледаме бебето заедно.
Представяш ли си?
Можем да избягаме
и никога вече да не видим тези хора.
Мисля, че ще ми липсват.
Наистина ли?
Къде е Остин? Трябва да говоря с него.
Не съм го виждала. Не се прибра снощи.
Наистина ли не искаш наденица? - Не, тоест да. Не искам.
Много е вкусна. Боже мой!
Какво става? - Излиза.
Да не са газове? - Не.
Какво да правя? - Потърси помощ.
Отивам. Добре ли... - Бързо!
Добре. - Викни някого!
Мамо! - Зле ми е.
Съжалявам, не исках да те плаша, г-жо Дикинсън.
Няма нищо. Знаех, че няма да умреш.
Така ли? Защо?
Съпругата усеща тези неща.
А и ти не би ни напуснал така бързо.
Щеше доста да се помотаеш.
Искаш ли още чай?
Вини носи чай. Много мило.
Какво друго може да прави една стара мома, освен да гледа баща си?
Сложи го ей там.
Помощ! Бебето на Сю излиза!
Бебето ли? Сигурна ли си?
Да. Започна да ражда. Какво ще правим? Да търся ли лекар?
Мога да яздя до града, без да спра.
В никакъв случай. Не ни трябват доктори.
Така ли? - Аз ще изродя бебето.
Чакай. Какво?
Да, аз ще бъда акушерката.
Във фермата на Норкрос не ни трябваха лекари.
За всяко раждане запрятахме ръкави и се справяхме сами.
Да не говорим за телетата и жребчетата.
Заливат ме спомени.
Миризмата на обора по изгрев,
с леля ви Лавиния ринем обора, след като сме изродили малко козле.
Козлето на Сю е на път да излезе и... - Не, почакайте!
А кой ще се грижи за мен? - Нищо ти няма.
Само леко ти се замая главата. - Съвсем сигурен съм, че беше инфаркт.
Само трябва да полежиш. Вини ще остане с теб.
Нали така, Лавиния? - Да.
Може да е малко странно, след като в момента
размишлявам върху нашите отношения. - Чудесно.
Емили, грабвай чаршафите.
Чаршафи. - Маги, донеси ведрата!
Можем ли да й помогнем някак?
Мислиш, че сега я боли?
Това е едва началото.
Малко хлороформ може да я облекчи. Така се говори.
Кралица Виктория се кълне, че помага. - Чудесно.
Глупости. Във фермата на Норкрос нямаше такива неща.
Сю ще роди по естествен начин. Нали, Сю?
Доста ме боли.
Чудесно.
Щом те боли, значи си жива. - Мамо!
Не говори така. Майката на Сю е починала при раждане.
Наистина ли?
Няма по-достойна смърт за една жена. - Мамо.
Пълна саможертва. - Боже.
Тя ще оцелее. Нали, Маги?
Не знам. Има тесен ханш.
Важното е бебето да оцелее. - О, боже.
А защо да не оцелее и тя?
Емили? Не мисля, че ще се справя.
Как може цял човек да излезе през толкова малък отвор?
Няма логика. Кой може да го изкара?
Престани.
Вече не става въпрос за теб.
Вътре в теб има ценен живот и трябва да си силна.
Разбираш ли? - Да.
Добре. Сега някой да ми даде ножиците за стригане.
За стригане ли? - За какво са ти?
Ще ми трябват доста фермерски инструменти.
Контракциите зачестяват.
Чуй ме.
Бебето излиза и Остин трябва да е тук. Аз...
Емили Дикинсън, не смей да напускаш стаята.
Но той е бащата. Трябва да е тук.
Не ми трябва Остин, а ти.
Добре. Боже, как може тази нежна ръка да е толкова силна.
Защото ме боли.
Пийни си глътчица, мила.
Ще притъпи болката. - Добре.
Задигнах го за всеки случай.
Забрави ножиците. Ще ми трябва стъргалка за прасета.
Ето защо обожавам Нова Англия.
Най-много обичам да правя кленов сироп.
Аз също.
Нали обичаше да изрязваш тикви.
Не може ли две неща да са ми любими? - Не.
Не зависи от мен. Много се забавлявам в Нова Англия.
Моето дърво не пусна нищо.
Кленът дава добър сок след 45 години.
Джордж е пълен с факти.
Къде е Фрейзар, по дяволите?
Нали празнуваме заминаването му?
Странно е, че се е записал.
Започват да ни притискат все повече.
Не след дълго ще се наложи всички да заминем.
А ти, приятел? Ще се включиш ли?
Едва ли армията ще ме иска.
Животът ми е пълен хаос.
Освен това чакаш дете.
Много млади бащи се бият, за жалост.
Да, мъжът трябва да изпълнява дълга си.
Защо няма жени войници?
Къде е равенството? - Аби.
Дали тук някъде има кексчета с кленов сироп?
Здравей. - Фрейзар, мой човек!
Добре изглеждаш, наистина добре. - Да.
Мама тъкмо приши яката ми.
Елегантно. - Като истински герой си, Стърнс.
За теб съм "адютант Стърнс". - Вярно.
Вижте златното момче на Амхърст. - Гордеем се с теб.
Благодаря ти, че събра всички.
Хубаво е да ви видя за последно.
За последно ли? Стига.
Ще се видим, като свърши войната. - Да, може би.
Стига. Няма да ни отнемат гордостта на Амхърст.
Да, ти си звездата на хокейния отбор,
син на директора на колежа... - А войната е като хокея.
Така или иначе, вече няма измъкване.
Ти винаги си бил най-добрият сред нас.
Истински герой си. - Къде е Емили?
Коя? - Емили Дикинсън.
Сестра ти.
Надявах се да се сбогуваме. Ще намине ли?
Не знам.
Не говоря със семейството си.
Остин, какво се е случило? - После ще ти кажа.
Хайде да те изпратим, както подобава.
Три пъти "ура" за Фрейзар Стърнс. Хип, хип...
Ура! - Хип, хип...
Достойни ли сме ние, чакащите тук,
за онова, по-ценно и от перла -
животът - в наша чест да се погуби
в страховитата паст на войната?
Извинете.
Може ли да бутнеш малко...
Да.
Нямах никаква представа, че раждането е толкова бавно.
Бебето излиза, когато е готово.
И при магаретата е така.
Знаете ли кое е най-хубавото?
Изненадата. Никога не знаеш какво ще излезе.
Една моя братовчедка роди сиамски близнаци.
С три ръце, две глави. Може би в Сю са се натъпкали двама.
Колко още ще отнеме? - Това е загадка. Не се знае.
Но бих могла да се опитам да отгатна. Дай да погледна.
Боже, не. Недей.
Не мърдай, Сюзан.
Остават около три часа. Разкритието е само 3 см.
Няма да издържа още три часа.
Ти ли? Ами аз?
Виж, Емили, с леля ти казвахме: "Ако не те бива с конете, излез от обора".
Може би трябва да излезеш.
Поеми си дъх, мила. Ще ти е нужно.
Имаш ли нещо против да изляза... - Върви.
Ще напъва по-добре, ако е на крака.
Интересна теория. - Застани на четири крака, скъпа.
Кой ли идва? Може да е Остин.
Фрейзар. Това си ти.
Емили, дойдох да се сбогуваме.
Да се сбогуваме.
Заминаваш ли?
Да. Утре тръгваме за Вирджиния.
Оттам - към Северна Каролина.
Съжалявам, Остин го няма. - Не, вече се видях с него.
Дойдох да се сбогувам с теб.
Нали не си заета?
Не. Просто си седя и чакам бебето на Сю да се роди.
Не искам да се натрапвам.
Не, няма проблем. Отнема векове и едно питие ще ми дойде добре.
Защо не влезеш?
Ще се връщаме ли?
Заповядай.
Наздраве.
Радвам се, че ме потърси.
Щеше да ми е много тъжно, ако не се бяхме сбогували.
И на мен. Трябваше да те видя, преди да тръгна.
Сещаш се. Понеже може да не се върна.
Заради онова ли?
Не може да приемаш сериозно моето видение
за това как ще умреш.
Аз съм странна. Знаеш го.
Аз съм луда. Нали така?
Сигурна съм, че всичко ще е наред и... - Недей, моля те.
За какво говориш?
Не се преструвай, че се радваш, като всички останали.
Само ти винаги си осъзнавала какво може да причини тази война.
Само ти смело се изправяш пред истината.
Не ми пробутвай фалшиви надежди.
А ако ни е останала само надеждата?
Понякога...
...можеш да откриеш надеждата
само ако погледнеш право в сърцето на мрака.
Всъщност не те мисля за луда. - Така ли?
Не!
Светът е луд.
Единственото, което те отличава,
е, че не се боиш да бъдеш пряма.
Това те прави велик поет. Така е.
Великите творци не трепват пред истината, дори тя да е трагична.
Например Данте.
"Ад".
Изминава целия път до ада,
връща се и описва всичко.
Надявам се да се завърнеш.
БОСТЪН ПОУСТ
"След поредната победа на ген. Лий загинаха 2000 войници на Съюза,
а 7000 бяха ранени."
Чудесно. Още 2000 мъже, за които можех да се омъжа.
Още 2000, които си отидоха.
А Конфедерацията? - Какво за нея?
Колко жертви е дала?
Има ли списък с имена? - Разбрах какво намекваш.
И за някой от тях можех да се омъжа. Щяхме да спорим за политиката,
но това щеше да разнообрази разговорите на закуска.
Просто се питах дали споменават брат ми.
Чичо ти Сам от Савана се бие за другата страна.
Няма имена на хора от Юга.
Сигурно вече не ги възприемаме като хора.
Дотам те докарва омразата, Вини.
Омразата и разединението.
Срамно е, че живеем в такива времена.
Може би щеше да е по-добре да бях умрял снощи.
Радвам се, че не стана така.
Наистина ли?
Да.
Заради тази война губя всички евентуални сродни души.
Щеше да е непосилно да загубя и баща си.
Може да ми прочетеш спортните новини.
Добре.
Изненадах се, че не доведе Били днес.
Той обича кексчета с кленов сироп.
Той не спа спокойно снощи.
Нито аз.
Не спя спокойно без теб.
Ти спаси живота ми.
Знаеш го, нали?
Само когато съм с теб,
когато се грижа за Били,
само тогава изпитвам радост.
Вие сте най-важни.
Само вас имам.
Бих направил всичко за теб, Джейн.
Остин, престани.
Не може да продължаваме така. Казах ти.
Защо да не можем?
Защото Сю чака дете.
Това няма да промени нищо.
Да. И защото аз...
Защото ще се омъжа за друг.
Ти...
Какво каза?
Баща ми има един бизнес партньор.
Казва се Пиер.
Той поиска ръката ми.
Пиер. Кой е този Пиер? Познавам ли го?
Не. Не е оттук.
Той е от Франция. Всъщност от Виетнам.
Има оризова плантация.
И също така...
Строи пристанища,
за да се развие търговията с Франция.
Изглежда ми съмнителен.
Знам само, че има пари
и ще осигури добро образование за Били.
С радост ще платя образованието му. - Остин...
Просто няма да се получи. Разбра ли? Градът ни е много малък.
Искаш да ме посрамиш,
но аз не съм съгласна. - Не.
Джейн.
Моля те.
Не заминавай, моля те.
Вече имаме билети за Виетнам.
Нямах избор.
Мисля, че някой ден ще ме разбереш.
Надявам се...
Дано жена ти се научи да се грижи по-добре за теб.
Става късно.
Трябва да стягам багаж.
Жалко е, че заминаваш.
Съдбата ме зове.
Градът ще ми липсва. Добрият стар Амхърст.
Да. И аз съм доста привързана към него.
Иска ми се да ми дадеш нещо, което да отнеса на бойното поле.
Каквото кажеш.
Стихотворение.
Ще го нося тук, в джоба си.
Думите ти ще ми дават надежда.
Но няма да е фалшива?
Няма.
Ще е истинска.
Смела надежда, която допуска, че невинаги нещата се нареждат.
Ето, вземи това.
Написах го днес.
За кого го написа?
Написах го
за Никой.
Срамуваш се да си Жив -
когато Смелите погиват.
За достойния им прах се пази -
вечно отредено - славно място.
Благодаря, Емили.
Главичката се показа. Ела бързо.
Слава, слава. Алилуя!
Истината настъпва напред.
О, боже.
Ти се върна.
Какво става, сестро?
Остин, пропусна.
Мисля, че уцелих точно мястото.
Не. Раждането.
Бебето ти току-що се роди. Остин, ти си баща.
Защо никой не ме повика?
Аз исках. Наистина исках. Аз...
Дори казах, че отивам, но всичко...
Всичко стана толкова бързо.
Чакай. Искам набързо да поговорим за снощи.
Не искам да говоря за снощи.
Искам да видя детето си.
Да, ясно ми е.
Но трябва да си вземеш думите обратно.
Не мислиш ли, че заради бебето е важно
това семейство да е сплотено?
Мисля, че е прекалено късно.
Не е късно, Остин.
Ще оправим нещата. Просто се извини на татко.
Никога няма да му проговоря отново.
Не го мислиш.
Точно това мисля.
Домът ни е разделен, Емили.
И рано или късно ще трябва да избереш страна.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева