«БОЖЕСТВЕННА КОМЕДІЯ» ДАНТЕ АЛІҐ'ЄРІ
ТОМ 1 «ПЕКЛО»
Доброго ранку, доню.
-Тату. -Так.
Ти встав з ліжка!
Ти вдягнений.
Ти вже не блідий.
Знаю. Я почуваюся на 100% краще.
Виявилося, що мені просто треба було кілька днів відпочити, і я одужав.
Але за час хвороби я зрозумів дещо важливе.
-Що? -Що я помру.
-Що? -Не плач.
Це просто факт. Я в цьому світі ненадовго.
Так. Життя згасне, як свічка.
Бувай, Едді.
Незчуєшся, як я помру,
а тому я повинен оформити багато документів.
Документів?
Так. Це терміново.
Я маю привести всі справи до ладу.
Переписати заповіт, засвідчити договори,
замовити переписування збірки моїх есе,
а також пожертвувати значні суми грошей
доброчинним організаціям Нової Англії.
Емілі, час спливає.
Я повинен залишити значний спадок для Амгерста
і для всього світу.
Можливо, я помру через місяць,
але люди ніколи не забудуть ім'я Едварда Дікінсона.
Ясно. Я рада, що тобі краще, тату.
Мені треба з тобою поговорити.
Кажи швидко. Мене чекає доброчинна діяльність.
Так. Це про вашу з Остіном сварку.
Яку сварку?
Колі Остін напився і наговорив багато жахливого,
і твоє серце буквально зупинилося.
Ти про це.
Чесно, я зрозумію, якщо ти більше ніколи з ним не говоритимеш,
але благаю тебе від усього серця: будь ласка, прости його.
Люба доню, не драматизуй.
Я на нього анітрохи не серджуся.
-Не сердишся? -Ні.
Я ледь не вмер і зрозумів,
що життя надто коротке, щоб сердитися на єдиного сина.
Тату, я думала, ти прикро вражений.
Емілі, очевидно ж, що в Остіна тепер труднощі.
Я не хочу на нього гніватися.
Я хочу йому допомогти, чим можу.
Якщо він якийсь час не говоритиме зі мною… то нехай.
Я ж не збираюся викреслювати його з заповіту.
О, батьку, це чудово. Не передати словами, яка я щаслива.
У нас буде мир. У нашій сім'ї нарешті буде мир.
Дікінсон
Іноді душу треба забинтувати
-Я думала, рюшів буде більше. -Це жалобна сукня.
Знаю. Але інші жінки в жалобі за одним чоловіком,
а я в жалобі за багатьма чоловіками, з якими вже не познайомлюся.
Тому треба пошити гарну сукню.
По-моєму, рюші не символізують горя.
Справді? Думаєш, потрібне декольте?
Вінні. Привіт, Бетті.
Чудові новини. Тато не сердиться на Остіна.
-Війна Дікінсонів закінчилася. -Ура!
Але справжня війна триває, тому мені потрібна твоя допомога.
Яка допомога?
Сьогодні я збираю гурток шиття.
Але тепер він називається «Жіноче товариство допомоги Амгерста».
Будемо робити бинти для солдатів.
Вінні, молодець, що допомагаєш.
Так, пора взятися за голку.
Я збиралася сьогодні писати.
У мене в голові стільки віршів.
Через конфлікт у сім'ї я не могла зосередитися.
Сьогодні нарешті мирно попрацюю.
Вибач.
Миру поки що немає.
У країні війна,
мої колишні хлопці гинуть, ти мусиш допомогти.
Я не вмію шити.
Це правда. Вона не вміє шити.
Не треба сміятися.
Кожен має таланти, просто шиття – не мій талант.
Тому до нас сьогодні приєднається Бетті.
Вона найкраща швачка в Амгерсті. Вона навчить нас робити рулони бинтів
та інші потрібні солдатам речі.
-Навіть ти навчишся, Емілі. -Добре, я зайду, але не надовго.
Пам'ятаєш, у мене… Вибачте.
У мене гостя. Я так втомилася.
Уночі взагалі не спала.
Гостя не дає мені спати.
-Що за гостя? -Вона хропе?
Ні, балакає. Я допомагаю їй написати мемуари.
Вона неймовірна жінка і прожила цікаве життя,
але не вміє читати й писати, тож я їй допомагаю.
Ми працюємо вже три ночі,
і вона не замовкає.
Історія за історією. Я ледве встигаю.
Чудово, Бетті. Це дуже добрий вчинок.
-Допомогти людині висловитися. -Так я хоча б забуваю про Генрі.
Від нього ще немає новин?
О боже. Що сталося з Генрі?
Ми не знаємо.
Від нього вже місяць не було листів.
-Ви й досі пара? -Вінні, прошу, будь делікатна.
Слухай, Бетті, я це розумію.
Я знаю, як воно – втратити того, кого кохала,
чи того, з ким раз замутила на вечірці.
Вона не втратила Генрі.
Він живий і скоро напише Бетті.
Дуже надіюся. Гелен так чекає.
Він живий, Бетті. Я не втрачаю надії.
Дякую, Емілі.
Це… Ти мені дуже допомогла.
Саме цього я й прагну.
-Допомогти. -Чудово.
Тобто ти сьогодні прийдеш на жіночий гурток шиття.
Вінні, Бетті, ви мене надихаєте.
Ми всі можемо допомогти.
Ми всі можемо зробити мир кращим
й наповнити нашу країну любов'ю і добротою.
Ця сучка не дає мені потримати дитину!
Думаю, мені вже пора йти.
До зустрічі. Не забудь запасний наперсток.
Ким вона взагалі себе вважає?
Що за шум?
О, Едварде! Ти встав з ліжка!
Так. Мені вже краще,
і я вирішив переписати заповіт.
Сью не заповідай нічого.
-Що вона накоїла? -Не дає мені потримати онука.
Я єдина жива бабуся цього малюка.
Де повага?
Не кажучи вже про те, що я привела його в цей світ.
Взагалі-то, це зробила Сью.
Ой, та ну. Вона просто лежала й трохи тужилася.
А я використала перевірене часом норкроссівське вміння повитухи,
щоб вивести його голівку до світла. І вона оце так мені віддячує?
Вона мене й у кімнату не пускає.
Знаєш що? Вона мені ніколи не подобалася.
Емілі, допоможи мені.
Я? Що я можу вдіяти?
Вона слухає тільки тебе.
Щойно згадала тебе.
Сказала: «Тільки Емілі може зайти в кімнату».
Іди й переконай її.
Так. Але спершу піду до себе й зберуся з думками.
Емілі, на твої думки немає часу.
Родина розпадається. Якщо не діяти швидко,
малюк не знатиме рідних бабусю й дідуся.
Не кажи дурниць.
Дитині всього тиждень. Будь терпляча.
Терпляча? Що мені робити? Чекати, поки малюк підросте?
-Так. -Зв'язок виникає одразу.
Треба, щоб він знав мій запах.
Едварде, ти ще не бачив малюка.
Мені й не треба його бачити. Я знаю, що він продовжить рід Дікінсонів,
і мені цього досить.
До речі, я мушу закінчити заповіт,
і я не можу працювати в цьому гармидері.
Тож, будь ласка, ідіть звідси.
Я піду, коли Емілі погодиться поговорити зі Сью.
Добре.
Гаразд. Я… Я спробую.
Емілі, не забудь про гурток шиття.
Емілі, родина покладається на тебе.
Так, Емілі. Прошу, йди.
Емілі, зроби що-небудь.
Не хвилюйтеся. Емілі Дікінсон допоможе.
Це правда, люба Сью?
Вас двоє?
Ідіть звідси!
Сью, це я.
Емілі? Заходь, будь ласка.
Заходь. Для тебе тут є місце.
Я його погодувала, тепер він спить.
Хочеш його потримати?
Я? О ні, не треба. Це… Я боюся його впустити.
Чудово.
Ти не хочеш потримати малюка, а твоя мама не хоче його мені віддати.
До речі, про це…
Хвилинку. Це вона тебе прислала?
Можливо.
-Розкажи, що сталося. -Ти знаєш свою маму.
Клянуся, вона б його з рук не спускала,
якби я дозволила.
Коли вона приходить, то постійно мене критикує,
командує й дає поради, яких я не потребую й не хочу чути.
Вона просто…
Вона повинна поважати мої кордони.
Розумію. Я тебе розумію,
але вона так хоче зблизитися з першим онуком.
Будь до неї поблажлива. Прошу.
Спершу я хочу побути з ним на самоті.
Цей малюк уже скоро стане Дікінсоном.
Але…
хай поки що побуде Ґілбертом.
Добре. Покажи маленького Ґілберта.
Скажи йому щось.
Хай він почує твій голос.
Привіт, малюк.
Це твій дядько Емілі.
Знайомий дядька Емілі їздить у маленькій кареті.
Повертає вліво-вправо п'ятою.
Його звати…
Знаєш відповідь?
-Ану вгадай. -Давай, малий.
Добре, я скажу. Його звати Джміль.
Уявляєш, якого сина ми б виростили разом.
Він був би генієм.
Вундеркіндом.
Сью, це неможливо.
Це неможливо?
Чи ти просто… не хочеш?
Де Остін?
Гуляє з Джорджем.
Вони напилися домашнього віскі й пішли купатися в Пуфферс-Понді.
У ставку? Вода холодна. Ще навіть не полудень.
Ну, твій брат – дитина.
Мабуть, не прийде вечеряти. Він завжди повертається пізно.
Емілі. Повечеряй зі мною.
Попоїмо разом з дитиною біля каміна.
Буде чудово, правда?
Не можу.
Чому?
Я обіцяла Лавінії піти в її гурток шиття.
Будемо робити бинти для солдатів.
Прокляття.
Чому ти завжди так робиш?
Що роблю?
Обираєш рідних, а не мене.
Я не… Так нечесно, Сью.
Я нікого не обираю.
Може, в цьому й біда.
Іноді мені хочеться почуватись обраною.
Я оберу тебе, а не когось іншого, будь-де, будь-коли.
Моя сім'я от-от розвалиться.
Я хочу лише, щоб усім було добре.
Я намагаюся допомогти, Сью. Я…
Ти багато в чому могла б мені допомогти.
Знаєш, я навіть не хотіла йти сьогодні на гурток шиття.
Я хочу писати вірші, але мене від цього відволікають.
Так, життя непередбачуване.
Я хочу написати вірші тобі.
Добре, Емілі.
Але…
Якщо ти потрібніша мені більше за вірші?
Якщо зараз мені потрібна вся ти?
Клуб няньок до ваших послуг.
-Дивися. У тебе є помічниці. -Так.
Бо кузини, які живуть з вами, це безплатні служниці.
Не забудьте розгладити шви
й обмітати зрізи тканини.
Дуже добре, Ебайє.
Ви молодець, місіс Дікінсон.
Солдатам сподобається ця наволочка.
Дякую.
Але це не для солдатів. Це для мого внука.
Надіюся, колись я зможу йому подарувати.
-Мамо, я старалася. -Недостатньо.
Сью не дозволяє місіс Дікінсон бути з дитиною.
Обожнюю плітки в гуртках шиття.
Знаєте, як я хочу потримати мого першого і єдиного онука?
Щоб він назвав мене бабусею.
Чи бабцею.
-Чи Джіджі. Чи Кукі. -Малюк ще навіть не має імені.
Коли йому дадуть ім'я, хай називає мене Кукі.
-Це по-молодіжному. -Так.
До речі про дітей. Не віриться, що Джейн перебралась у В'єтнам.
-Я вже отримав від неї листа. -О боже. Що вона пише?
Вона принесла в сайґонський ресторан кленовий сироп
і просила відвідувачів полити ним пельмені.
Назвала це «новоанглійсько-в'єтнамський сплав».
Їй оголосили бойкот.
Емілі, що ти робиш? Ти марнуєш добрий муслін.
Вибачте, нитка заплуталася.
Ти казала, що хочеш допомогти.
Так. Ні один солдат не зможе цим перев'язати рану.
Я ж казала, що не вмію шити.
Розпусти й почни спочатку.
Не можна марнувати муслін.
Хотіла б я бути павучихою.
Вибач, що?
Уночі павук щось шив
Без світла днів
На білому вигині.
Як поетично.
Так, бо це вірш.
Ший далі, Емілі.
Ти добре обробила краї, Вінні.
Звідки ця тканина? Вона так гарно вилискує.
Я розірвала свої старі сукні на бинти.
Не віриться, що в цих сукнях я намагалася причарувати кавалерів.
Тепер я наближуся до чоловіка,
тільки якщо він перев'яже скривавлену рану моїм шовком.
Яка ти песимістка.
Особисто я не думала, що війна триватиме так довго.
Здається, вона нескінченна.
Розумію. Америку заснували всього 100 років тому.
Невже це кінець? Так скоро?
Поговорімо про щось приємніше. Може, чаю?
Чаю? Не знала, що ти хочеш чаю.
Дівчата, зробіть чаю.
Ні, я про розмови за чаєм,
про плітки, бруд.
Ось тобі плітки. На трьох солдатів, загиблих у бою,
п'ятеро помирає від хвороб.
І в цих п'ятьох були жінки, подружки
й колишні подружки, що не перестали їх кохати.
Вони просто тоді не були готові до стосунків.
Це через Шипа і Джозефа Лаймана.
Джозеф Лайман бився на боці Конфедерації.
-Ми не готові до цієї розмови? -Це правда?
Чому голки такі гострі?
Емілі, якщо не вмієш шити, сплети щось.
Я не пристосована до традиційних жіночих занять.
Емілі, всі повинні докластися.
Так, допомагай.
Я стараюся допомогти!
Цілий день стараюся,
але від моїх зусиль краще не стає.
Усе одно ми не гоїмо справжніх ран.
Ти про що?
Я про біль у людських серцях.
Насильство, ненависть, душевні страждання.
От що я хочу гоїти.
Своєю поезією.
-Удачі тобі. -Думаєш, вірші не потрібні?
Питання до всіх. Найвидатнішій поет сучасної Америки?
-Волт Вітмен. -Правильно.
А що тепер робить Волт Вітмен?
Він медбрат у польовому шпиталі.
Бо навіть Волт Вітмен розуміє, що нині його слова не потрібні.
Нині потрібні дії,
робота, допомога людям.
Мабуть, я не погоджуся.
Ми публікуємо вірші в газеті «Барабанний бій».
Це газета Союзу, яку редагуємо ми з чоловіком
під керівництвом самого Авраама Лінкольна.
Ясно. Твій чоловік знайомий з президентом.
Лінкольн сказав, що ми допомагаємо Союзу.
Солдати люблять «Барабанний бій», читають навіть при смерті.
Бачите? Поезія може втішити вмираючого.
Це ваша мета? Втішати людей?
Вибачте, але я вважаю, що людей треба розлютити.
Треба вийти на вулиці.
Жінки заслуговують на виборче право. Треба вимагати,
щоб у конституції закріпили права осіб жіночої статі,
але моєму чоловікові цих слів не переказуйте.
Не говори такого в моїй вітальні.
Думаю, поезія допоможе.
Принаймні надіюся на це.
Інакше моє життя не має сенсу.
Думаю, Емілі має рацію.
Кажи, Бетті.
Генрі – письменник.
Я злилася, бо він ставив на перше місце письменництво, а не рідних.
І це правда, воно розлучило нашу сім'ю.
Але потім…
Потім його писання знову нас зблизило.
Листи, які він пише Гелен, які він їй писав…
Вони були для неї єдиним джерелом надії.
Навіть не знаю, що робити,
якщо Гелен не отримає ще одного листа.
Отож…
Так, я вірю в силу написаного слова.
Іноді в нас більше нічого не лишається.
Правильно. Саме так, Бетті.
А писати я вмію.
Я не вмію шити й плести, то й що? Не вмію тримати немовлят
чи помирити розісварених рідних? То й що?
Я допоможу світові, якщо замкнуся в кімнаті й писатиму вірші.
Але яка тоді користь з твоїх віршів?
Що?
Якщо ти втечеш від життєвих проблем,
навіщо комусь слухати твої слова?
Художні твори, відірвані від життя…
мертві.
Краще продовжимо шити,
бо сотні привабливих чоловіків зараз на війні втрачають ноги.
Тож…
Моя нога!
-У нас тут поранений. -Остін?
-Що за шум? -Що з тобою?
-Він мене поранив! -Що сталося?
Ми влаштували невеличку бійку в барі. Кидалися розбитими пляшками.
-Одна влучила Остіну в ногу. -О боже, у нього кров.
Мій син! Мій син поранений!
Несіть бинти!
Вони для солдатів.
-Остіне, сядь. -Джейн.
-Сядь. -Де… Де Джейн?
-Джейн! -Скільки ти випив?
Замало, щоб утопити скорботу.
-Остіне, послухай. У мене добрі новини. -Ні.
-Добрі новини? -Так.
Корабель розвернувся? Джейн повернулася?
-Ні. Послухай мене. -Ні! Місіс Дікінсон…
-Тато тебе простив. -Га?
Так, я з ним говорила, він зовсім на тебе не гнівається.
-Він повівся гідно. -Ми весь день працювали.
І хоча ти наговорив багато поганого,
він не образився.
Він готовий усе забути.
Ого.
Тоді він ще більший довбень, ніж я думав.
Остіне, як ти можеш таке казати?
Він знецінює мої почуття, як завжди.
Авжеж тато каже, що у стосунках між нами жодних проблем.
Бо справжня проблема – це він.
А мені начхати, що він думає.
Я відділяюся від цієї сім'ї.
-Відійдіть. Мій син страждає. -Ні.
Але, місіс Дікінсон, це для Сою…
Мій бідний синку.
Я тебе пригорну.
Отак. Мама поруч.
Це так ти відділяєшся?
-Джейн. -Емілі, принеси води. Допоможи.
Джейн.
Заходьте.
Емілі, можна зайти?
Джордже, тобі не можна… Добре, ти зайшов.
Вибач за цей шум.
-Я не хотів здіймати галасу. -Джордже, уже пізно. Чого ти тут?
Я… Я хотів тобі щось передати.
Журнал Atlantic?
Тут є стаття, яка може тебе зацікавити.
«Лист до молодого автора». Це поради поетам-початківцям
від Томаса Вентворта Гіґґінсона.
Аболіціоніста Гіґґінсона?
Так. Він крутий чувак.
Знаєш, він був одним з шести спонсорів повстання Джона Брауна?
Тепер воює на півдні.
Командує першим полком Союзу з чорношкірих солдатів.
Прибув здалеку?
Дуже здалеку.
Але я тут.
Це найголовніше.
Він на передовій,
та все одно не забуває про поезію.
Тобто… Це вражає.
Дивовижно.
Я обов'язково прочитаю. Дякую, Джордже.
Так, візьми до уваги, якщо хочеш.
Ти все одно не слухаєш нічиїх порад.
Ти на іншому рівні.
Дякую, що так кажеш.
Ти ж знаєш, що я завжди був твоїм найбільшим шанувальником.
Просто мені здається, що мої вірші нікому не потрібні.
Що за маячня.
У світі та в моїй сім'ї безлад…
Може, для всіх буде краще, якщо я перестану писати.
Письменництво – це твоє призначення.
Невже?
Мабуть, я повинна допомагати по-справжньому.
Я знаю одне.
Якби я вибирав між тобою та твоїми віршами…
Так?
Я вибрав би вірші.
Це найприємніше, що ти міг сказати.
-Джордже, що ти робиш? -Я…
Я просто подумав, що зараз війна і всяке…
Джордже, я не можу.
Я кохаю іншу людину.
Життя таке заплутане.
Бетті повернулася. Моя відьма.
Соджорнер. Яка сукня!
У цій сукні всі помітять, що я жінка.
Так, усі знатимуть, що ти велика Соджорнер Трут,
аболіціоністка, євангелістка, суфражистка…
До того ж незаміжня.
Стривай. Де твоє перо, талановита відьмо?
Повернімося до роботи.
Я люблю записувати твої мемуари, але я така втомлена.
Якщо я змогла першою з чорношкірих жінок засудити білого чоловіка,
ти зможеш ще одну ніч не поспати й описати, як мені це вдалося.
Добре!
-Твоя правда. -Так.
Треба битися далі. Не здаватися.
-Так казав Генрі. -Правильно.
Бо я не помру. Я повернуся додому як метеор.
Я освітлю ніч своєю енергією.
Віриш, що мені вже 60?
Точна дата твого народження невідома.
Бетті, мені майже 66, і я красуня.
На чому ми зупинилися?
Твого п'ятирічного сина незаконно продали
плантатору з Алабами.
Білі – справжні дияволи. Продовжимо далі.
Художні твори, відірвані від життя, мертві.
Містере Гіґґінсон,
може, ви знайдете час, щоб сказати, чи мій вірш живий?
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк