DEN GUDOMLIGA KOMEDIN AV DANTE ALIGHIERI
VOL. 1. INFERNO
Vilken härlig morgon, dotter.
-Pappa. -Ja.
Du är uppe!
Du är klädd.
Du har färg i ansiktet igen.
Jag vet. Jag mår mycket bättre.
Det visade sig att jag bara behövde några dagars vila, och nu mår jag bra.
Men sjukdomen har gett mig en viktig insikt.
-Vad? -Att jag kommer att dö.
-Vad? -Inga tårar.
Nej, det är bara ett enkelt faktum. Jag har inte långt kvar.
Ja. Livet är flyktigt, ett flämtande ljus…
Hej då, Eddy.
Innan man vet ordet av är det över,
vilket betyder att jag har mycket pappersarbete att göra.
Pappersarbete?
Ja. Situationen är brådskande.
Jag måste få mitt hus i ordning.
Jag måste skriva om mitt testamente, få mina handlingar stämplade,
och skicka mina samlade essäer till en notskrivare,
för att inte nämna att donera respektabla summor
till New Englands stora lärosäten.
Emily, klockan går.
Jag måste konsolidera mitt fotavtryck i staden Amherst,
för att inte nämna världen.
Jag kan vara död inom en månad,
men folk ska aldrig glömma namnet Edward Dickinson.
Okej. Ja, pappa, jag är så glad att du mår bättre.
Det är en sak jag vill prata om.
Tala fort. Jag har några stora välgärningar att göra.
Okej. Det är den här klyftan mellan dig och Austin.
Vilken klyfta?
Jag menar, Austin blev full och sa en massa hemska saker,
och ditt hjärta stannade bokstavligen.
Jaha, det där.
Jag skulle förstå om du aldrig vill prata med honom mer,
men jag ber dig av hela mitt hjärta att förlåta honom.
Mitt kära, dramatiska barn.
Jag är inte det minsta arg på din bror.
-Inte? -Nej.
Om min påminnelse om döden har lärt mig en sak
är det att livet är för kort för att bära agg mot min ende son.
Pappa, jag trodde att du skulle vara arg.
Det är uppenbart att Austin går igenom nåt just nu.
Jag vill inte klandra honom för det.
Jag vill stödja honom på alla sätt jag kan,
och om det betyder att han inte vill prata med mig på ett tag, så må det vara så.
Jag tänker inte göra honom arvlös.
Åh, pappa. Det är fantastiskt. Om du visste hur glad det gör mig.
Vi kan få fred. Fred i familjen till slut.
Själen har Förbundna stunder
-Jag väntade mig mer volanger. -Det är en sorgklänning.
Jag vet. Och medan andra kvinnor bara sörjer en död make,
sörjer jag ett oändligt antal makar jag aldrig ens kommer att möta.
Så vi behöver göra klänningen mer intressant.
Enligt min åsikt talar inte volanger om sorg, direkt.
Inte? Kanske man skulle ha djupare urringning?
Vinnie. Hej, Betty.
Goda nyheter. Pappa är inte arg på Austin.
-Dickinson-kriget är över. -Hurra!
Fast det riktiga kriget rasar fortfarande, och därför behöver jag din hjälp.
Hjälp med vad?
Jag är värd för en syjunta ikväll.
Fast jag har gett den namnet "Amhersts kvinnliga hjälpsällskap",
och vi ska sy bandage åt soldaterna.
Se på dig, Vinnie. Du gör en insats.
Ja, så du får sätta igång med kaststygn.
Jag tänkte faktiskt skriva lite ikväll.
Jag har så mycket poesi i huvudet.
Med alla konflikter i familjen har inget av den kommit ut.
Ikväll kan jag äntligen sitta i fred.
Jag är ledsen.
Fred är inget alternativ just nu.
Landet ligger i krig,
mina tidigare pojkvänner dör, och du måste hjälpa.
Jag kan inte ens sy.
Det är sant. Det kan hon inte.
Okej. Vi behöver inte skratta åt det.
Alla har styrkor. Att sy råkar inte vara min styrka.
Och därför blir Betty med oss ikväll.
Hon är den bästa sömmerskan i Amherst. Hon ska lära oss att göra rullbandage
och andra användbara saker åt soldaterna.
-Till och med du, Emily. -Ja, men jag kan inte stanna länge.
Kom ihåg att jag har en… Ursäkta mig.
Jag har en gäst i huset. Jag är helt utmattad.
Jag sov inte i natt.
Den här gästen håller mig vaken hela natten.
-Vem är gästen? -Snarkar hon?
Nej, hon pratar. Jag hjälper henne skriva sin livshistoria.
Hon är en fantastisk kvinna som har levt ett otroligt liv,
men hon kan inte läsa och skriva, så jag hjälper henne skriva ner det.
Vi har hållit på tre nätter i rad,
och hon slutar bara inte.
Det är historia efter historia. Jag hinner knappt med.
Fantastiskt, Betty. Vilken underbar sak att göra för nån.
-Hjälpa dem att skriva sin sanning. -Det får mig i alla fall att glömma Henry.
Har du inte hört nåt från honom än?
Herregud. Vad har hänt Henry?
Vi vet inte.
Vi har inte fått nåt brev på över en månad.
-Är ni två ens tillsammans? -Snälla Vinnie. Visa lite känsla.
Betty. Jag förstår fullkomligt.
Jag vet hur det är att mista nån jag har älskat,
eller haft ihop det med nån gång på en fest.
Henry är inte försvunnen.
Han finns där ute nånstans, och han kommer snart att skriva till Betty.
Jag hoppas det, för Helens skull åtminstone.
Han finns där ute, Betty. Jag ger inte upp hoppet.
Tack, Emily.
Det… det hjälper.
Det är allt jag vill göra.
-Hitta sätt att hjälpa. -Bra.
Då blir du med och syr ikväll.
Vinnie, Betty, ni inspirerar mig.
Vi kan alla hjälpas åt.
Vi kan alla göra vår del för att göra världen bättre,
och fylla landet med kärlek och vänlighet.
Den satmaran låter mig inte hålla barnet!
Jaha, det är nog dags för mig att gå.
Vi ses sen. Glöm inte att ta med en extra fingerborg.
Vem i hela världen tror hon att hon är?
Vad är det för oväsen?
Edward! Du är uppe ur sängen!
Ja. Jag började känna mig bättre,
så jag tänkte kila ner och ändra testamentet.
Jag hoppas att du gör Sue arvlös.
-Vad har hon gjort? -Hon låter mig inte hålla min egen sonson.
Jag är barnets enda farmor i livet.
Vilken respektlöshet.
För att inte tala om att det var jag som förde honom till livet.
Nåja, formellt sett var det väl Sue?
Lägg av. Det enda hon gjorde var att ligga där och krysta lite.
Men jag använde min familjs gamla traditionella barnmorskemetoder
för att föra barnets huvud ut i ljuset, och det här är tacken!
Jag får inte ens vara i rummet.
Ärligt talat har jag alltid ogillat henne.
Emily, jag behöver din hjälp.
Jag? Vad kan jag göra?
Du är den enda hon lyssnar på.
Hon frågade särskilt efter dig.
Hon sa: "Bara Emily får komma in hit."
Gå in och prata förstånd med henne.
Jag tänkte just gå upp och samla tankarna.
Vi har inte tid med dina tankar.
Familjen håller på att splittras, och om vi inte handlar snabbt
får barnet kanske aldrig lära känna sina farföräldrar.
Var inte dum nu.
Barnet är bara en vecka gammal. Visa lite tålamod.
Tålamod? Vad ska jag göra, vänta tills han är vuxen?
-Jaha. -Man knyter an mycket tidigt.
Han måste känna igen min lukt.
Edward, du har inte ens sett barnet.
Det behöver jag inte. Jag vet att han kommer att leva upp till namnet Dickinson,
och det räcker för mig.
På tal om det måste jag fortsätta med testamentet,
och jag kan inte arbeta i den här uppståndelsen.
Så gå ut härifrån, är ni snälla.
Jag går så snart Emily lovar att prata med Sue.
Nåväl.
Jag… Jag ska försöka.
Emily, glöm inte syjuntan ikväll.
Emily, vår familj behöver dig.
Ja, Emily. Gå, bara.
Emily, gör nåt.
Oroa er inte. Emily Dickinson finns här.
Är det så, kära Sue?
Finns det två?
Försvinn.
Sue, det är jag.
Emily? Kom in, bara.
Kom hit. Det finns rum för dig här.
Han ammade just. Nu sover han.
Vill du hålla honom?
Jag? Nej, det behövs inte. Jag skulle nog tappa honom.
Just snyggt.
Du vill inte ens röra vid barnet, och din mor vägrar ge tillbaka honom.
Ja, beträffande det…
Vänta lite. Var det hon som skickade hit dig?
Kanske.
-Berätta vad som hände. -Du vet hur din mor är.
Jag lovar, hon skulle försöka amma barnet själv
om jag lät henne.
När hon är här gör hon inget annat än kritiserar mig,
domderar och ger mig råd jag varken behöver eller vill ha.
Hon…
Hon måste respektera mina gränser.
Jag förstår. Jag förstår absolut,
men hon är så desperat att få knyta an till sitt första barnbarn.
Kan du inte vara lite överseende? Snälla?
Jag behöver mer tid med honom först.
Han lär bli en Dickinson snart nog.
Bara…
…låt honom vara en Gilbert ett tag.
Nåväl. Få se lilla Gilbert.
Säg nåt till honom.
Så att han lär sig din röst.
Hej, lilla vän.
Det är din farbror Emily.
Farbror Emily känner en man som kör en droska som en fingerborg.
Han driver hjulet hela dagen med sin häl.
Han heter…
Vet du svaret?
-Såja. Gissa. -Såja, vännen.
Jag ska berätta. Han heter Humlan.
Tänk om vi skulle uppfostra honom tillsammans.
Han skulle bli ett geni.
Ett underbarn.
Sue, det är omöjligt.
Är det omöjligt?
Eller är det bara att… du inte vill?
Var är Austin?
Ute med George.
De skulle bada i Puffer's Pond. De drack sig fulla på hembränt.
Dammen? Det är iskallt. Det är tidig förmiddag.
Tja, din bror är ett barn.
Han kommer nog inte ens hem till middag. Han är jämt ute sent.
Emily. Du kan komma.
Vi äter en liten måltid tillsammans vid brasan, med barnet.
Det vore väl trevligt?
Jag kan inte.
Varför inte?
Jag lovade Lavinia att bli med i hennes syjunta ikväll.
Vi gör bandage åt soldaterna.
Fasen också.
Varför gör du jämt så här?
Gör vad?
Sätter din familj före mig?
Jag… Nu är du orättvis, Sue.
-Jag sätter ingen före. -Shh.
Det kanske är problemet.
Nån gång skulle jag vilja känna mig utvald.
Jag skulle välja dig före alla andra, när som helst, var som helst.
Min familj håller på att slitas i stycken.
Det enda jag vill är att se till att alla mår bra.
Jag försöker bara hjälpa, Sue.
Du kunde hjälpa mig på så många olika sätt.
Jag ville inte gå på syjuntan ikväll.
Det jag vill är att skriva dikter, men livet kommer i vägen hela tiden.
Ja, livet är besvärligt på det viset.
Det finns dikter som jag vill skriva till dig.
Okej, Emily.
Men…
…tänk om jag behöver mer än dina dikter?
Tänk om jag behöver hela dig?
Barnvaktsklubben till er tjänst.
-Titta där. Du har hjälp. -Ja.
För inget säger "gratis arbetskraft" som "adopterade kusiner".
Kom ihåg att släta till sömmarna
och överlappa de ojämna kanterna.
Mycket bra, Abiah.
Fint arbete, mrs Dickinson.
Soldaterna kommer att uppskatta det där kuddvaret.
Tack.
Men det är inte till soldaterna utan till min sonson.
Förhoppningsvis kan jag en dag ge honom det personligen.
-Mamma, jag försökte. -Inte tillräckligt mycket.
Sue låter inte mrs Dickinson vara med bebisen.
Alltså, jag lever för allt härligt skvaller man får höra här.
Gissa vad jag skulle ge för att få hålla min första och enda sonson?
Att höra honom säga "farmor"?
Eller kanske "fammo".
-Eller "Gigi". Eller "Cookie". -Barnet har inte ens ett namn än.
Men när han får ett namn, borde han inte kalla mig Cookie?
-Det är mer ungdomligt. -Ja.
På tal om barn, tänk att Jane har flyttat till Vietnam.
-Jag har redan fått brev från henne. -Jösses. Vad skriver hon?
Hon tog med lönnsirap till en restaurang i Saigon
och fick folk att hälla det på sina pastaknyten.
Hon kallade det en "New England-Asien-fusion".
Hon är urmossig.
Emily, vad gör du? Du slösar på fin muslin.
Förlåt, tråden tog liksom över.
Du sa ju att du ville hjälpa.
Ja. Ingen soldat kan lägga förband med det där.
Jag sa ju att jag inte kan sy.
Repa upp stygnen och börja om.
Vi kan inte slösa med fin muslin.
Jag önskar att jag var mer som en spindel.
Ursäkta?
En Spindel sydde en natt
Allt var svart
Uppå ett Båge av Vitt
Så poetiskt.
Ja, för det är en dikt.
Fortsätt sy, Emily.
Vackert arbete, Vinnie.
Var fick du tag i tyget? Det har en sån fin glans.
Jag river sönder mina gamla klänningar för att göra bandage.
Tänk att jag bar de där klänningarna för att vara fin för mina friare.
Nu är det närmaste jag kommer en man
om han förbinder sitt blödande sår med ett stycke av mitt silke.
Oj, vad du låter pessimistisk.
Jag trodde aldrig att det här kriget skulle vara så länge.
Det verkar ändlöst.
Jag vet. Alltså… USA grundades för bara 100 år sen.
Är det här slutet? Redan?
Kan vi inte lätta upp stämningen? Finns det mer te?
Te? Jag visste inte att ni ville ha te.
Flickor, gå och laga te.
Nej, jag menar "te",
skvaller, elaka rykten.
Ni ska få höra. För varje tre soldater som dör på slagfältet,
dör fem av sjukdom.
Och alla dessa fem hade fruar och flickvänner,
och ex-flickvänner som aldrig slutade vara dragna till dem.
De var helt enkelt inte i rätt sinnesstämning för en relation då.
Det här handlar om Ship och Joseph Lyman.
Joseph Lyman dog när han stred för sydstaterna.
-Eller kan vi inte prata om det? -Är det sant?
Varför är nålarna så vassa?
Emily, om du inte kan sy, så sticka nåt.
Jag är inte skapt för traditionellt kvinnligt handarbete.
Emily, alla måste göra sitt.
Ja, du måste hjälpa.
Jag försöker hjälpa!
Jag har försökt hela dagen,
men inget jag gör verkar hjälpa.
Och vi läker inte de verkliga såren.
Vad menar du?
Jag menar den smärta som bor i människors hjärtan.
Våldet, hatet, lidandet i deras själar.
Det är det jag vill läka.
Med min poesi.
-Det kan du glömma. -Är poesi oviktigt, menar du?
Fråga till samtliga: Vem är USA:s största levande poet?
-Walt Whitman. -Korrekt.
Och vad gör Walt Whitman nuförtiden?
Han är sköterska i ett fältsjukhus.
För även Walt Whitman inser att hans ord är oviktiga just nu.
Det viktiga är hans handlingar,
det han gör ute i fält för att hjälpa sina medmänniskor.
Jag håller nog inte med.
Vi publicerar poesi i Drum Beat.
Det är nordstatstidningen som min man och jag driver
under ledarskap av själva Abraham Lincoln.
Vi fattar. Din man har träffat presidenten.
Lincoln säger att vi gör stora saker för nordstaterna
Alla soldaterna älskar Drum Beat. De läser den till och med på sin dödsbädd.
Där hör ni. Poesi kan skänka tröst åt en döende.
Och är det allt du vill göra? Ge folk tröst?
Jag tror för min del att vi borde göra folk obekväma.
Vi borde visa vår vrede offentligt.
Kvinnor förtjänar rösträtt. Vi måste uttryckligen kräva
att konstitutionen tillgodoser kvinnors rättigheter,
och vi får inte tala om för min man att jag säger det här.
Sånt där prat vill jag inte höra i min matsal.
Jag tror att poesi kan hjälpa.
Åtminstone hoppas jag det.
I annat fall är mitt liv rätt meningslöst.
Jag tror att Emily har rätt.
Fortsätt, Betty.
Henry skriver.
Jag klandrade honom för att han satte skrivandet före familjen.
Och det är visserligen sant att det splittrade familjen.
Men sen…
…förde hans skrivande oss samman igen.
Breven han skriver till Helen… som han brukade skriva…
De blev hennes enda källa till hopp.
Jag vet inte vad jag ska göra
om Helen inte får några fler brev.
Så…
Ja, jag tror på skrivandets kraft.
Ibland är det faktiskt det enda vi har.
Just det. Just det, Betty.
Och att skriva är vad jag är bra på.
Än sen om jag inte kan sy eller sticka? Eller hålla nyfödda bebisar?
Eller läka alla röriga relationer i familjen? Än sen?
Det bästa jag kan göra för världen är att stänga in mig och skriva poesi.
Men vad nyttar dina dikter till om du gör det?
Vad?
Om du inte orkar med världens problem,
varför skulle nån behöva höra vad du har att säga?
Skrivande som stänger världen ute…
…är i princip dött.
Vi borde fortsätta sy,
för hundratals stiliga män får benen avskjutna i kriget. Så…
Så…
Mitt ben!
-Vi har en skadad här. -Austin?
-Vad är det för väsen? -Är du skadad?
-Den jäveln fick mig! -Vad har hänt?
Vi hamnade i ett litet barslagsmål. Trasiga flaskor flög i luften.
-En av dem skar upp Austins ben. -Herregud. Han blöder.
Min son! Min son är skadad!
Hämta bandagen!
Men de är för soldaterna.
-Sätt dig, Austin. -Jane.
-Sätt dig. -Var… var är Jane?
-Jane! -Hur mycket har du druckit?
Inte nog för att dränka mina sorger.
-Austin, lyssna. Jag har goda nyheter. -Nej.
-Goda nyheter? -Ja.
Vände skeppet om? Är Jane tillbaka?
-Nej. Lyssna på mig. -Nej! Mrs Dickinson…
-Pappa förlåter dig. -Va?
Ja, jag har pratat med honom, och han är inte alls arg på dig.
-Han är så förlåtande. -Vi har varit här hela dagen.
Och trots alla hemska saker du sa,
bär han inget agg.
Han är villig att gå vidare.
Oj.
Då är han en ännu större idiot än jag trodde.
Austin, hur kan du säga så?
Han försöker bara förneka mina känslor, precis som vanligt.
Det är klart att pappa gärna säger att vi inte har några problem.
För problemet är han själv.
Men jag skiter i vad han tycker.
Jag tänker ändå utträda från familjen!
-Ur vägen. Min son är skadad. -Nej.
Men mrs Dickinson, de där är för…
Stackars pojke.
Låt mig ta hand om dig.
Just det, mamma tar hand om dig.
Kallar du det här att utträda?
-Jane. -Emily, gå och hämta vatten. Hjälp till.
Jane.
Kom in.
Hej, Emily. Får jag komma in?
George, du får inte… Okej. Jaha, du är i mitt rum.
Beklagar allt ståhej.
-Jag menade inte att ställa till tumult. -Det är väldigt sen. Varför är du här?
Jag… jag ville ge dig en sak.
The Atlantic?
Det finns en artikel här som jag tror är nåt för dig.
"Brev till en ung skribent." Det är råd till unga poeter.
Av Thomas Wentworth Higginson.
Abolitionisten Higginson?
Ja. Han är verkligen bra.
Visste du att han var en av de Hemliga sex som bekostade John Browns resning?
Nu är han nere i södern och krigar.
Han leder nordstaternas allra första svarta regemente.
Var resan lång?
Lång som tusan.
Men nu är jag här.
Det är det viktiga.
Så han är ute i stridens hetta,
men finner ändå tid att bry sig om poesi.
Jag menar… det är rätt fantastiskt.
Det är fantastiskt.
Jag ska absolut läsa den. Tack, George.
Ja, jag menar, ta till dig det om du vill.
Ingen kan nog ge dig råd ändå.
Du är på en helt annan nivå.
Snällt av dig att säga så.
Jag har ju alltid varit din största beundrare.
Jag har väl känt att min poesi inte spelar nån roll.
Va? Galenskap.
Med tanke på allt som pågår i världen och i min familj…
…kanske det bästa vore att jag slutar skriva.
Du är satt på jorden för att skriva.
Men är jag det?
Jag kanske borde göra mer för att verkligen hjälpa.
Jag vet bara en sak.
Om jag skulle tvingas välja mellan dig och dina dikter…
Ja?
…skulle jag välja dina dikter.
Jaha, det var faktiskt det raraste du hade kunnat säga.
-George, vad gör du? George? -Jag…
Jag tänkte bara att med kriget som pågår och allting…
George, jag kan inte.
Mitt hjärta tillhör en annan.
Jösses, visst är livet rörigt?
Betty är tillbaka. Min stygga flicka.
Sojourner. Vilken klänning.
Den här klänningen visar verkligen att jag är en kvinna.
Verkligen. Den visar att du är den stora Sojourner Truth,
abolitionist, evangelist, kvinnorättsförkämpe…
Och en fri kvinna, som alla vet.
Vänta. Var har du gåspennan, din mångbegåvade stygging?
Vi måste fortsätta arbeta.
Jag vill gärna fortsätta skriva ner din historia, men jag är så trött.
Betty, om jag är den första svarta kvinnan som stämt en vit man och vunnit,
orkar du vara vaken en natt till och skriva ner hur jag lyckades.
Okej. Okej!
-Du har rätt. -Ja.
Vi måste fortsätta kampen. Vi får inte ge upp.
-Så brukade Henry säga. -Just det.
För jag tänker inte dö. Nej, jag ska lysa som ett stjärnfall.
Se mig lysa upp himlen med min kraft.
Kan du tro att jag är 60 år?
Vi vet inte ditt exakta födelsedatum.
Betty, jag är omkring 66, och jag är snygg som fan.
Var var vi nu?
De hade just illegalt sålt din femåriga son
till en plantageägare i Alabama.
Vita människor är hemska. Nu skriver vi.
Skrivande som stänger världen ute är i princip dött.
Mr Higginson,
Är du för upptagen för att kunna säga om min diktning är levande?
Undertexter: Bengt-Ove Andersson