DEN GUDDOMMELIGE KOMEDIE
VOLUM 1
For en nydelig morgen, datter.
-Pappa. -Ja.
Du er oppe!
Du er påkledd.
Du har farge i ansiktet igjen.
Ja. Jeg føler meg 100 prosent bedre.
Det viser seg at jeg bare trengte noen dager med hvile, og nå er jeg bra.
Men jeg har kommet ut av sykdommen med en viktig innsikt.
-Hva da? -At jeg kommer til å dø.
-Hva? -Ingen tårer.
Nei, det er bare faktum. Jeg blir ikke lenge her på jorden.
Ja. Livet er svevende, et lys…
Adjø, Eddy. Før du vet ordet av det, er jeg borte.
Det betyr at jeg har mye papirarbeid å gjøre.
Papirarbeid?
Ja. Det haster.
Jeg må få orden på hele boet mitt.
Jeg må skrive testamentet på nytt, få dokumentene til notarius,
og sende mine samlede essay til avskriveren,
for ikke å snakke om å donere penger til New Englands beste institusjoner.
Emily, klokken tikker.
Jeg må sikre mitt ettermæle i byen Amherst,
for ikke å snakke om i verden.
Jeg kan være død før måneden er omme, men folk vil aldri glemme Edward Dickinson.
Vel, pappa, jeg er glad for at du kjenner deg bedre.
Det er noe jeg vil snakke om.
Vær rask, er du snill. Jeg har veldedige gaver å ordne.
Ja.
Hvilken splid?
Da Austin ble full og sa alle de fryktelige tingene,
og så stoppet hjertet ditt.
Alt det.
Jeg forstår det om du aldri vil snakke med ham igjen,
men jeg bønnfaller deg av hele mitt hjerte om å tilgi ham.
Mitt kjære dramatiske barn.
Jeg er ikke det minste sint på broren din.
-Ikke? -Nei.
Er det noe påminnelsen om min dødelighet har lært meg,
er det at livet er for kort til å være sint på min eneste sønn.
Jeg ventet at du ville være så sint.
Det er åpenbart at Austin er plaget for tiden.
Jeg vil ikke bruke det mot ham. Jeg vil støtte ham så godt jeg kan.
Om det betyr at han ikke vil snakke med meg på en stund… får det være sånn.
Jeg skal ikke stryke ham fra testamentet.
Å, far. Det er fantastisk. Jeg får ikke sagt hvor glad det gjør meg.
Vi kan ha fred. Fred i familien omsider.
-Du skulle legge inn flere rysjer. -Det er en sørgekjole.
Ja. Og mens andre kvinner sørger over én død ektemann,
sørger jeg over det uendelige antallet ektemenn jeg aldri får møte.
Så vi må heve nivået litt.
Etter min mening viser ikke rysjer sorg.
Ikke? Hjelper det med større utringning?
Vinnie. Vinnie. Hei, Betty.
Gode nyheter. Pappa er ikke sint på Austin.
-Dickinson-krigen er over. -Hurra.
Bortsett fra at den virkelige krigen raser videre, så jeg trenger hjelp.
-Hjelp med hva? -Jeg er vertinne for syforeningen i kveld.
Men jeg har omdøpt den til "Amhersts damers hjelpeforening",
og vi skal lage bandasjer til soldatene.
Se på deg, Vinnie. Bidrar med ditt.
Så du må hente fram skredderen i deg.
Jeg hadde tenkt å skrive i kveld.
Jeg har så mye poesi i hodet.
Med all konflikten i familien, har den ikke klart å komme ut.
I kveld kan jeg endelig sitte i fred.
Unnskyld meg. Fred er ikke et alternativ nå.
Landet er i krig, ekskjærestene mine dør, og du må hjelpe til.
-Jeg kan ikke engang sy. -Det er sant. Virkelig ikke.
Ok. Vi trenger ikke å le av det.
Alle har sine sterke sider. Søm er ikke en av mine.
Det er derfor Betty blir med oss i kveld.
Hun er Amhersts beste syerske. Hun skal lære oss å lage bandasjeruller
og andre nyttige ting til soldatene.
-Til og med deg, Emily. -Ja, men jeg kan ikke bli lenge.
Husk at jeg har en… Unnskyld meg.
Jeg har en gjest. Jeg er utslitt.
Jeg sov ikke i natt.
Denne gjesten holder meg våken hele natten.
-Hvem er gjesten? -Snorker hun?
Nei, hun snakker. Jeg hjelper henne å skrive livshistorien hennes.
Hun er en fantastisk kvinne, hun har levd et utrolig liv,
men hun kan ikke lese eller skrive, så jeg hjelper henne.
Vi har holdt på tre netter på rad nå,
og hun slutter bare ikke.
Den ene historien etter den andre. Jeg kan knapt holde følge.
Det er flott, Betty. For en fin ting å gjøre for noen.
-Hjelpe dem å skrive sin sannhet. -Da tenker jeg ikke på Henry.
Ikke lyd fra ham ennå?
Herregud. Hva har skjedd med Henry?
Det vet vi ikke.
Vi har ikke fått brev fra ham på over en måned.
-Er dere sammen lenger? -Vinnie, da. Vær fintfølende.
Hør her, Betty. Jeg forstår godt.
Jeg vet hvordan det er å miste noen jeg elsket,
eller har vært sammen med på en fest.
Henry er ikke borte.
Han er der ute et sted, og han skriver til Betty veldig snart.
Det håper jeg i hvert fall for Helens skyld.
Han er der ute, Betty. Jeg gir ikke opp håpet.
Takk, Emily.
Det… Det hjelper.
Det er bare det jeg vil gjøre.
-Finne måter å hjelpe på. -Fint.
Høres ut til at du blir med Amherst-kvinnenes sying i kveld.
Vinnie og Betty, dere inspirerer meg.
Alle kan bidra.
Alle kan gjøre vårt og gjøre verden til et bedre sted,
og fylle dette landet med kjærlighet og godhet.
Den hurpa vil ikke la meg holde babyen!
Dette er nok et godt tidspunkt til å gå.
Vi ses senere. Husk å ta med et ekstra fingerbøl.
Hvem på jordens grønne klode tror hun at hun er?
-Hva er alt dette bråket? -Edward! Du er oppe!
Ja, jeg begynte å føle meg bedre, så jeg ville gå gjennom testamentet.
Du bør ikke etterlate noe til Sue.
-Hva har hun gjort? -Jeg får ikke holde barnebarnet mitt.
Jeg er barnets eneste bestemor i live.
Hvor er respekten?
For ikke å snakke om at det var jeg som brakte ham til verden.
Teknisk sett var det vel Sue?
Ærlig talt. Hun bare lå der og presset litt.
Imens brukte jeg mine utmerkede Norcross-jordmorferdigheter
til å lede hans hode inn i lyset, og det er sånn hun takker meg?
Hun slipper meg ikke engang inn.
Ærlig talt, jeg har aldri likt henne.
Emily, jeg trenger din hjelp.
Min? Hva kan jeg gjøre?
Du er den eneste hun hører på.
Hun ba om deg spesifikt nå nettopp.
Hun sa: "Bare Emily får komme på soverommet."
Du må få henne til fornuft.
Jeg skulle til å gå ovenpå for å samle tankene.
Vi har ikke tid til tankene dine.
Familien rives i biter, og om vi ikke handler snart,
vil barnet kanskje aldri bli kjent med besteforeldrene.
Ikke vær absurd.
Barnet er bare en uke gammelt. Ha tålmodighet.
Tålmodighet? Skal jeg vente til han er voksen?
-Ja. -Å knytte bånd starter straks.
Han må kjenne lukten min.
Du har ikke engang sett barnet.
Jeg trenger ikke å møte ham. Han vil føre videre Dickinson-navnet,
og det er godt nok for meg.
Apropos det, jeg må tilbake til de testamentariske gavene,
og jeg kan ikke arbeide i dette hysteriet. Så vennligst gå herfra.
Jeg går når Emily går med på å snakke med Sue.
Greit.
Ok. Jeg… Jeg skal prøve.
Ikke glem syforeningen i kveld, Emily.
Familien avhenger av deg, Emily.
-Ja, Emily, gå, er du snill. -Gjør noe.
Slapp av, alle sammen. Emily Dickinson er her for å hjelpe.
Er det sant, kjære Sue?
Er det to?
Gå din vei.
Det er meg, Sue.
Emily? Kom inn. Vær så snill.
Kom. Vi har plass til deg her.
Han har nettopp diet. Nå sover han.
Vil du holde ham?
Jeg? Nei, det er greit. Jeg ville nok ha sluppet ham.
Fint.
Du vil ikke engang røre babyen, og moren din nekter å gi ham tilbake.
Ja, så angående det…
Vent nå litt. Sendte hun deg hit?
Kanskje.
-Fortell hva som skjedde. -Du kjenner moren din.
Jeg sverger på at hun ville prøvd å amme babyen om jeg ga henne sjansen.
Når hun er her, gjør hun ikke annet enn å kritisere meg,
beordre meg rundt og gi meg råd jeg verken trenger eller ønsker.
Hun bare…
Hun må bare respektere grensene mine.
Jeg forstår hva du mener,
men hun er så desperat etter å knytte bånd til sitt første barnebarn.
Kan du bare være litt grei mot henne? Vær så snill.
Jeg trenger mer tid med ham først.
Denne babyen blir en Dickinson snart nok.
Bare…
…la ham være en Gilbert en stund.
Greit. La meg se denne lille Gilbert.
Si noe til ham. Jeg vil at han skal gjenkjenne stemmen din.
Hei, småen.
Det er din onkel Emily.
Onkel Emily kjenner en mann som kjører en vogn som et fingerbøl.
Snurrer hjulet dagen lang med hælen.
Hans navn er…
Vet du svaret?
-Kom igjen. Gjett. -Kom igjen, baby.
Ok, jeg skal si det. Han heter Humle.
Tenk deg det barnet vi kunne oppfostret sammen. Han ville blitt et geni.
Et vidunderbarn.
Det er umulig, Sue.
Er det umulig?
Eller er det bare ikke… det du vil?
Hvor er Austin?
Ute med George.
De dro for å hoppe i Puffer's Pond. De var fulle på hjemmelagd whisky.
Det er iskaldt. Det er ikke engang ettermiddag.
Broren din er et barn.
Han kommer neppe hjem til middag. Han er alltid ute så sent.
Emily. Du kan komme.
Vi kan ha et lite måltid sammen ved ovnen, med babyen.
Ville ikke det vært fint?
Jeg kan ikke.
Hvorfor ikke?
Jeg lovet Lavinia å bli med i syforeningen hennes i kveld.
Vi skal lage bandasjer til soldatene.
Pokker.
Hvorfor gjør du alltid dette?
Gjør hva?
Velger familien din over meg.
Jeg… Det er urettferdig, Sue.
-Jeg velger ingen. -Hysj.
Kanskje det er problemet.
Noen ganger vil jeg føle meg valgt.
Jeg ville valgt deg over hvem som helst, når som helst, hvor som helst.
Familien er på randen av å bli revet i biter.
Jeg vil bare sørge for at alle har det bra.
Jeg prøver bare å hjelpe, Sue.
Det er så mange måter du kunne hjulpet meg på.
Jeg hadde ikke lyst til å være med i syforeningen i kveld.
Det jeg vil, er å skrive dikt, men livet kommer stadig i veien.
Ja. Ja, livet er vanskelig sånn.
Det er dikt jeg vil skrive til deg.
Ok, Emily.
Men…
Hva om jeg trenger mer enn diktene dine?
Hva om jeg trenger hele deg nå?
Barnevaktklubben til tjeneste.
-Se på det. Du har hjelp. -Ja.
For ingenting sier "gratis hjelp i huset" som "adopterte kusiner".
Husk å stryke sømmene flate
og brett inn kantene.
Veldig fint, Abiah.
Godt jobbet der, Mrs. Dickinson.
Soldatene vil sette pris på putevaret.
Takk.
Men dette er ikke til soldatene. Det er til barnebarnet mitt.
Forhåpentligvis kan jeg gi ham det personlig en dag.
-Jeg prøvde, mamma. -Ikke hardt nok.
Sue lar ikke Mrs. Dickinson tilbringe tid med barnet.
Jeg lever for sladderen jeg får i syforeningene.
Vet dere hva jeg ville gitt for å holde mitt første og eneste barnebarn?
Å høre ham kalle meg "bestemor"?
Eller til og med "besta".
-Eller "farmor". Eller "Cookie". -Babyen har ikke engang navn ennå.
Men når de gir ham navn, bør han ikke kalle meg Cookie?
-Det er mer ungdommelig. -Ja.
Apropos babyer, tenk at Jane flyttet til Vietnam.
-Jeg har fått brev fra henne alt. -Hva står det?
Hun tok med lønnesirup til en restaurant i Saigon,
og fikk folk til å ha det på melboller.
Kalte det "New England-asiatisk fusjon".
Hun er så ferdig.
Hva er det du gjør, Emily? Du kaster bort god musselin.
Tråden tok overhånd.
Du sa at du ville hjelpe til.
Ja. Ingen soldater kan bandasjere såret i det.
Jeg sa det, jo. Jeg kan ikke sy.
Ta ut stingene og begynn på nytt. Vi kan ikke kaste bort god musselin.
-Skulle ønske jeg var som en edderkopp. -Hva sa du?
En edderkopp sydde om kvelden.
Uten lys.
På en hvit bue.
-Det er så poetisk. -Ja, fordi det er et dikt.
Bare fortsett å sy, Emily.
Fint kantarbeid, Vinnie.
Hvor har du fått tak i det stoffet? Det har nydelig glans.
Jeg river opp gamle kjoler for å lage bandasjer.
Tenk at jeg pleide å bruke kjolene for å være pen foran frierne mine.
Det nærmeste jeg kommer en mann nå,
er om han surrer silken min rundt et blødende sår.
Det er dystert.
Jeg trodde ikke krigen ville vare så lenge.
Den virker uendelig.
Det er som… USA ble grunnlagt for bare 100 år siden.
Er dette slutten på det? Allerede?
Kan vi lette på stemningen her? Har noen mer snadder?
Snadder? Jeg visste ikke at du ville ha.
Jenter, gå og finn snadder.
Nei, jeg mener "snadder",
sladder, rykter.
Her er snadder. Mot tre soldater som dør på slagmarken,
dør fem til av sykdom.
Og av de fem hadde alle sammen hustruer og kjærester
og ekskjærester som aldri sluttet å være tiltrukket av dem.
De var bare ikke klare for et forhold på den tiden.
-Dette handler om Ship og Joseph Lyman. -Joseph døde i kamp for konføderasjonen.
Er vi ikke klare for den samtalen?
Hvorfor er nåler så spisse?
Hvis du ikke kan sy, så strikk noe, Emily.
Jeg er ikke skapt for tradisjonelt kvinnelig håndarbeid.
Alle må bidra.
Ja, du må hjelpe til.
Jeg prøver å hjelpe til!
Jeg har prøvd hele dagen,
men det jeg gjør, hjelper visst ikke på noe.
Og vi leger ikke de egentlige sårene.
Hva mener du?
Jeg mener smerten i folks hjerte.
Volden, hatet, lidelsen i sjelen deres.
Det er det jeg vil lege.
Med poesien min.
-Lykke til. -Tror du ikke poesi betyr noe?
Spørsmål til gruppen. Hvem er den største nåværende poeten i USA?
-Walt Whitman. -Korrekt.
Og hva gjør Walt Whitman for tiden?
Han er en pokkers sykepleier på et feltsykehus.
For selv Walt Whitman forstår at ordene hans ikke betyr noe nå.
Det som betyr noe, er handlingene hans,
arbeidet han gjør på gulvet for å hjelpe sin neste.
Jeg vet ikke om jeg er enig.
Vi publiserer poesi i Drum Beat.
Det er unionsavisen som mannen min og jeg driver
under lederskap av selveste Abraham Lincoln.
Vi skjønner. Mannen din har møtt presidenten.
Lincoln sier at vi gjør noe godt for unionen.
Og soldater elsker Drum Beat. De leser den til og med på dødsleiet.
Poesi kan gi en døende mann trøst.
Og det er alt du vil gjøre? Gi folk trøst?
Beklager, men jeg synes vi skal gjøre folk utrøstelige.
Jeg synes vi skal bringe vårt raseri ut i gatene.
Kvinner fortjener stemmerett. Vi må kreve
at konstitusjonen gir kvinnelige personer rettigheter,
og vi må ikke fortelle mannen min at jeg sier dette.
Du kan ta den slags snakk ut av spisestuen min.
Jeg mener at poesi kan hjelpe. Det håper jeg i det minste.
-Ellers er livet mitt ganske meningsløst. -Emily har rett.
Fortsett, Betty.
Henry er skribent.
Jeg klandret ham for å sette skrivingen foran familien.
Og det er sant, det splittet familien vår.
Men så…
Skrivingen hans brakte oss sammen igjen.
Brevene han skriver til Helen, som han pleide å skrive…
De ble hennes eneste kilde til håp.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre hvis Helen ikke får et brev igjen.
Så…
Ja, jeg tror på det skrevne ords makt.
Noen ganger er det alt vi har.
Det stemmer. Det stemmer, Betty.
Og å skrive er det jeg er god til.
Hva så om jeg ikke kan sy eller strikke? Eller holde nyfødte barn?
Eller reparere ødelagte forhold i familien min? Hva så?
Det beste jeg kan gjøre for verden, er å sitte for meg selv og skrive poesi.
Men hva godt vil diktene da gjøre?
Hva?
Hvis du ikke kan takle det fæle,
hvorfor skulle noen trenge å høre hva du har å si?
Skriving som stenger ute det virkelige liv,
er så godt som dødt.
Kanskje vi skal gå tilbake til å sy,
for det er hundrevis av ettertraktede karer som får beina skutt av.
Så…
Beinet mitt!
-Innkommende. Har en skade her. -Austin?
-Hva er dette bråket? -Går det bra?
Drittsekken traff meg.
Vi havnet i en liten bar-krangel. Knuste flasker fløy rundt.
-En av dem traff Austins bein. -Han blør.
Sønnen min er skadet!
Hent bandasjene.
Men de er til soldatene.
-Sett deg. -Jane.
-Sett deg. -Hvor… Hvor er Jane?
-Jane! -Hvor mye har du drukket?
Ikke nok til å drukne mine sorger.
Austin. Jeg har gode nyheter.
-Gode nyheter? -Ja.
Snudde båten? Er Jane tilbake?
-Nei. Nei. Hør på meg. -Nei! Mrs. Dickinson…
Pappa tilgir deg.
Ja, jeg snakket med ham, og han er ikke sint på deg.
-Han er overbærende. -Vi har brukt hele dagen.
Og selv om du sa alle de fryktelige tingene, er han ikke sint.
Han er klar til å gå videre.
Wow.
Da er han enda mer drittsekk enn jeg trodde.
Hvordan kan du si det, Austin?
Han prøver å benekte følelsene mine, som alltid.
Selvfølgelig vil pappa gjerne si at det ikke er problemer mellom oss.
Det er fordi problemet er ham.
Jeg driter i hva han mener.
Jeg løsriver meg likevel fra familien!
-Flytt dere. Sønnen min lider. -Nei.
Men, Mrs. Dickinson, de er til un…
Stakkars gutt. La meg pleie deg.
Mamma har deg nå.
Kaller du dette å løsrive deg?
-Jane. -Hent vann til ham. Prøv å hjelpe til.
Jane.
Kom inn.
Hei. Er det greit om jeg kommer inn?
George, du skal ikke… Ok, kult. Du er på rommet mitt.
Beklager alt det bråket.
-Jeg mente ikke lage oppstyr. -Det er veldig sent. Hva gjør du her?
Jeg… Jeg ville gi deg noe.
The Atlantic?
Det er en artikkel der jeg tenkte du ville like.
"Brev til en ung bidragsyter." Det er råd til unge poeter.
Av Thomas Wentworth Higginson.
-Higginson, slaverimotstanderen? -Ja. Fyren er så kul.
Han var en av de hemmelige seks som finansierte John Browns opprør.
Nå er han sørpå og kjemper i krigen.
Leder unionens første regiment av svarte soldater.
Lang reise?
Helvetes lang.
Men jeg kom fram.
Det er alt som betyr noe.
Så han er der ute i kampens hete,
og finner fortsatt tid til å tenke på poesi.
Jeg mener… det er imponerende.
Det er utrolig.
Jeg skal definitivt lese den. Takk, George.
Ja, gjør det eller la være.
Det er sikkert ingen som kan gi deg råd uansett.
Du er på et helt annet nivå.
Det… er pent av deg å si det.
Du vet at jeg alltid har vært din største beundrer.
Jeg har nok følt at diktene mine ikke betyr noe.
Hva? Det er galskap.
Med alt det som foregår i verden og i familien min…
…kanskje det ville vært best om jeg sluttet å skrive.
Skriving er det du er ment å gjøre.
Men er det det?
Kanskje jeg trenger å gjøre mer for virkelig å hjelpe.
Jeg vet bare dette.
Om jeg måtte velge mellom deg og diktene dine…
Ja.
Jeg ville valgt diktene.
Det er faktisk det søteste du kunne sagt.
-George, hva er det du gjør? -Jeg…
Jeg tenkte at med krigen som raser og alt…
Jeg kan ikke, George.
Hjertet mitt tilhører en annen.
Livet er jammen rotete.
Betty er tilbake. Det er råtassen min.
Sojourner. Den kjolen er sannheten.
De skal vite at jeg er en kvinne i denne kjolen.
Ja, de vil vite at du er den store Sojourner Truth,
slaverimotstander, predikant, stemmerettsforkjemper…
Og legendarisk singel.
Vent. Hvor er fjærpennen din, talentfulle råtass?
La oss gå tilbake til arbeidet.
Jeg vil fortsette å skrive memoarene dine, men jeg er så sliten.
Om jeg kan være den første svarte kvinnen som saksøker en hvit mann og vinner,
så kan du være våken for å skrive neste kapittel om hvordan jeg gjorde det.
Greit. Greit!
-Ja, du har rett. -Ja.
Vi må kjempe videre. Kan ikke gi opp.
-Det var det Henry pleide å si. -Ja.
For jeg skal ikke dø. Jeg drar hjem som et stjerneskudd.
Se meg lyse opp i natten med energien min.
Kan du fatte at jeg er 60 år?
Vi vet ikke nøyaktig når du ble født.
Jeg er rundt 66 år, og jeg ser så bra ut.
Nå. Hvor var vi?
De solgte din fem år gamle sønn ulovlig
til en plantasjeeier i Alabama.
Hvite folk er djevelen. La oss fortelle.
Skriving som stenger ute det virkelige livet, er så godt som dødt.
Mr. Higginson.
Er du for opptatt til å fortelle om mine vers lever?
Tekst: Evy Hvidsten