DIEVIŠKOJI KOMEDIJA DANTĖ ALIGJERIS
1 TOMAS PRAGARAS
Labas rytas, mano dukra.
- Tėti. - Taip.
Atsikėlei!
Tu apsirengęs.
Tavo veide - sveikas raudonis.
Žinau. Jaučiuosi 100 proc. geriau.
Pasirodo, man tereikėjo poros dienų poilsio, ir štai, jaučiuosi puikiai.
Tačiau gulėdamas ligos patale kai ką suvokiau.
- Ką? - Kad aš mirsiu.
- Ką? - Tik nereikia ašarų.
Ne, tai - faktas. Šiame pasauly ilgai nebūsiu.
Taip. Gyvenimas prabėga, sudega kaip žvakė...
Viso, Edi.
Jis baigsis tau nė nemirktelėjus.
O tai reiškia, kad man reikia sėst prie dokumentų.
Dokumentų?
Taip. Ir labai skubiai.
Privalau sutvarkyt visą savo turtą.
Turiu perrašyti testamentą, patvirtinti pas notarą,
o kai kuriuos raštus nusiųsti kopijuotojui,
nekalbant jau apie solidžius aukojimus
praturtinančioms Naujosios Anglijos įstaigoms.
Emile, laikas bėga.
Turiu įtvirtinti savo pėdsaką Amhersto istorijoje,
nekalbant jau apie pasaulio.
Galiu mirt po mėnesio,
bet žmonės amžinai atmins Edvardo Dikinsono vardą.
Tėti, džiaugiuosi, kad jautiesi geriau.
Aš noriu apie kai ką pakalbėti.
Tai kalbėk greičiau. Turiu pasirūpinti kai kokia labdara.
Taip.
Koks nesutarimas?
Kai Ostinas prisigėrė ir prikalbėjo tau siaubingų dalykų,
nuo kurių tau sustojo širdis.
Ak, tai.
Aš tikrai suprasiu tave, jei nebenorėsi su juo kalbėti,
bet maldauju tavęs iš visos širdies, atleisk jam.
Mano brangus dramatiškasis vaike.
Aš nė kiek nepykstu ant tavo brolio.
- Ne? - Ne.
Jei toji trumpa akistata su mirtimi mane ko nors išmokė,
tai to, jog gyvenimas - per trumpas, kad griežčiau dantį ant vienintelio sūnaus.
Tėti, maniau, tu būsi prislėgtas.
Emile, akivaizdu, kad Ostinui dabar nelengvas metas.
Nenoriu už tai jo smerkti.
Aš jį palaikysiu kaip tik galėsiu,
o jei tai reikš, kad teks nekalbėti su juo kurį laiką, tebūnie.
Aš jo neišbrauksiu iš savo testamento.
Tėti. Fantastiška. Negaliu apsakyti, kaip mane pradžiuginai.
Pas mus įsivyraus taika. Pagaliau taika mūsų šeimoje.
Dikinson
Sielos akimirkos Sutvarstytos
- Maniau, bus daugiau raukinukų. - Juk čia - gedulo suknelė.
Žinau. Kitos moterys gedi vieno žuvusio vyro,
aš gedžiu begales vyrų, kurių net neturėjau progos pažinti.
Todėl mano suknelė turi būti išskirtinė.
Mano nuomone, raukinukai tikrai nereiškia gedulo.
Tikrai? Tai gal padaryt gilesnę iškirptę?
Vine. Labas, Bete.
Puiki žinia. Tėtis nepyksta ant Ostino.
Dikinsonų karas baigtas.
Tačiau tikrasis karas nesibaigia, todėl man prireiks tavo pagalbos.
Kokios?
Šįvakar rengiu pas mus siuvimo ratelį.
Pavadinau jį „Amhersto ponių pagalbos draugija”.
Siūsime tvarsčius kareiviams.
Šaunuolė, Vine. Neši savo indėlį.
Taip, todėl metas ir tau čiupti adatą.
Šįvakar ketinau rašyti.
Galvoje prisikaupė eilių.
Dėl to šeimos konflikto nesugebėjau nieko parašyti.
Šįvakar pagaliau įsivyraus ramybė.
Atleisk man.
Bet apie ramybę svajoti anksti.
Mūsų šalyje vyksta karas,
mano buvusieji vaikinai žūsta, todėl privalai padėti.
Aš net siūti nemoku.
Tiesa. Nemoka.
Nebūtina juoktis.
Visi turime stiprių bruožų. Siuvimas tiesiog nėra manasis.
Todėl šįvakar prie mūsų prisijungs Betė.
Ji - geriausia Amhersto siuvėja. Ji išmokys mus siūti tvarsčius
ir kitus naudingus kareiviams dalykus.
- Išmokys net ir tave, Emile. - Taip, tačiau ilgai nebūsiu.
Nepamiršk, kad pas mane... Atsiprašau.
Pas mane svečiuojasi viešnia. Esu išsekusi.
Visai nemiegojau šiąnakt.
Toji viešnia nedavė man miegoti.
- Kas ji? - Ji knarkia?
Ne, ji kalba. Aš padedu jai užrašyti jos gyvenimo istoriją.
Ji - nepaprasta moteris, nugyvenusi ypatingą gyvenimą,
bet ji nemoka nei skaityti, nei rašyti, todėl aš jai padedu.
Jau tris naktis rašėme,
ir ji vis nesiliauja.
Istorija po istorijos. Vos spėju užrašinėti.
Nuostabu, Bete. Koks gražus tavo poelgis.
- Padėti jiems užrašyti jų mintis. - Bent jau prablaško mintis apie Henrį.
Vis dar jokių žinių?
Dieve mano. Kas nutiko Henriui?
Mes nežinom.
Negauname iš jo laiškų jau mėnesį.
- Ar jūs vis dar kartu? - Vine, liaukis. Būk jautresnė.
Klausyk, Bete. Aš tave suprantu.
Žinau, ką reiškia netekti mylimojo
arba to, su kuriuo flirtavai vakarėlyje.
Henris neprarastas.
Jis - gyvas ir netrukus parašys Betei.
Bent jau Helen taptų lengviau.
Jis - gyvas. Bete, tikrai. Aš neprarasiu vilties.
Ačiū, Emile.
Tai padeda.
To ir trokštu.
- Padėti. - Puiku.
Panašu, kad prisijungsi prie Amhersto moterų siuvimo ratelio.
Vine, Bete, jūs mane įkvepiate.
Visi mes galime prisidėti.
Visi mes galime pasistengti, kad pasaulyje būtų geriau,
ir užpildyt mūsų šalį meile ir gerumu.
Ta kalė neleido man palaikyti kūdikio!
Regis, atėjo metas man išeiti.
Iki pasimatymo. Nepamiršk atsinešt daugiau antpirščių.
Kas ji tokia šioje žalioje Dievo žemėje?
Koks čia triukšmas?
Edvardai! Atsikėlei iš lovos!
Taip. Pasijutau geriau,
tad nusprendžiau peržvelgti savo testamentą.
Siu nepalik nė skatiko.
- Ką ji padarė? - Ji neleidžia man palaikyt mano anūko.
Kur pagarba?
Neminint to fakto, kad tai mano dėka jis išvydo šį pasaulį.
Jei konkrečiau, tai - Siu darbas, tiesa?
Liaukis. Ji tik gulėjo ir mažumėlę pastenėjo.
O aš, pasitelkusi laiko patikrintą Norkrosų šeimos pribuvėjos išmintį,
nukreipiau jo kaukolytę šviesos link. Ir štai kaip ji man atsidėkoja?
Ji net neįleidžia manęs į kambarį.
Žinote, ką? Man ji visada nepatiko.
Emile, man reikia tavo pagalbos.
Mano? Kuo aš galiu padėti?
Tu - vienintelė, kurios ji klauso.
Ji ką tik kvietė būtent tave.
Ji pasakė: „Į šį kambarį įeis tik Emilė.”
Eik ir įpūsk jai blaivios nuovokos.
Taip. Kaip tik ketinau lipt į viršų ir susikaupti.
Emile, nėra laiko tau kauptis.
Jei nesiimsim veiksmų, mūsų šeima suirs,
o tas vaikas taip ir nepažins savo senelių.
Nekvailiok.
Tam kūdikiui - vos savaitė. Turėk kantrybės.
Kantrybės? Man ką? Laukti, kol jis užaugs?
- Taip. - Ryšys turi būt mezgamas iškart.
Jis privalo žinoti mano kvapą.
Edvardai, tu nė sykio nematei kūdikio.
Man nereikia jo matyti. Jau žinau, kad jis turės Dikinsono pavardę,
ir man to pakanka.
Beje, privalau grįžti prie testamento,
o tokioje isteriškoje aplinkoje aš dirbti negaliu.
Todėl prašau jūsų, eikite kur nors kitur.
Aš išeisiu, jei tik Emilė sutiks pakalbėti su Siu.
Tiek to.
Gerai. Pamėginsiu.
Emile, nepamiršk apie siuvimo ratelį šįvakar.
Emile, mūsų šeimos gerovė priklauso nuo tavęs.
Taip, Emile. Prašau, eik. Eik.
Emile, daryk ką nors.
Būkite visi ramūs. Emilė Dikinson padės.
Ar tai - tiesa, brangi Siu?
Ar yra du?
Eikite šalin.
Siu, čia - aš.
Emile? Užeik, prašau. Užeik.
Eikš. Tau yra vietos.
Jis ką tik pavalgė. Dabar miega.
Gal nori jį palaikyti?
Aš? Ne, geriau nereikia. Dar išmesiu jį.
Gražu.
Tu nenori nė paliesti kūdikio, o tavo motina jo tiesiog neatiduoda.
Taip, dėl jos...
Minutėlę. Ar tai ji tave čia siuntė?
Gal.
- Gali paaiškinti, kas tokio nutiko? - Juk žinai savo motiną.
Prisiekiu, ji maitintų jį krūtimi,
jei tik leisčiau.
Atėjusi čia, ji tik kritikuoja mane,
aiškina man ir dalina patarimus, kurių aš neprašau.
Ji tik...
Jai reikia išmokti gerbti mano ribas.
Aš suprantu tave. Tikrai,
bet ji taip trokšta užmegzti ryšį su savo pirmuoju anūku.
Gali būti jai nuolaidesnė?
Man pačiai reikia su juo pabūti.
Dikinsonu jis taps gana greit.
Aš tik
noriu, kad jis pabūtų tiesiog Gilbertu.
Gerai. Pažiūrėkime į tą Gilbertą.
Pasakyk jam ką nors.
Noriu, kad jis išgirstų tavo balsą.
Sveikas, mažiuk.
Aš - tavo dėdė Emilė.
Dėdė Emilė pažįsta vieną vyrą, važinėjantį karieta sulig antpirščiu.
Pats suka ratą visą dieną.
Jo vardas yra...
Žinai, koks jis?
- Nagi, atspėk. - Atspėk, vaikuti.
Gerai, pasakysiu. Jo vardas - Kamanius.
Įsivaizduok, jei šį kūdikį augintumėme kartu.
Jis taptų genijus.
Vunderkindas.
Siu, tai neįmanoma.
Neįmanoma?
Ar tai tik tai, ko tu nenori?
Kur Ostinas?
Kažkur su Džordžu.
Išbėgo šokt į Garvežio tvenkinį. Prisigėrė naminės.
Į tvenkinį? Juk šalta. Dar net ne vidurdienis.
Tavo brolis yra vaikas.
Namo grįš gal tik vakarienei. Jis nuolat vėluoja.
Emile. Galėtum ateiti vakarienės.
Pavalgytume prie židinio, šalia kūdikio.
Būtų labai miela.
Aš negaliu.
Kodėl?
Pažadėjau Lavinjai ateiti į jos rengiamą siuvimo ratelį.
Siūsime tvarsčius kareiviams.
Po galais.
Nuolat tu taip.
Kaip?
Savo šeimą renkiesi vietoj manęs.
Aš niekada... Tai nesąžininga, Siu.
Aš nieko nesirenku.
Gal tai ir yra bėda?
Kartais norėčiau, kad pasirinktų mane.
Aš visad rinkčiausi tave. Bet kada, bet kur.
Mūsų šeima - ant iširimo ribos.
Aš noriu padaryti taip, kad visiems būtų gerai.
Bandau padėti, Siu. Aš...
O kiek daug pagalbos galėtum skirti man.
Žinai, aš nenorėjau eiti siūti šįvakar.
Aš noriu eiti rašyti eilių, bet gyvenimas trukdo.
Taip. Toks yra tas gyvenimas.
Tas eiles noriu parašyti tau.
Gerai, Emile.
Bet...
Kas, jei man reikia daugiau nei eilių?
Kas, jei dabar man reikia tavęs visos?
Auklių klubas - jūsų paslaugoms.
- Pažiūrėk. Atėjo pagalba. - Taip.
Nes „įvaikintos dukterėčios” reiškia „nemokami buities darbai”.
Nepamirškite išlyginti siūlių
ir užlenkti medžiagos kraštelius.
Puikiai, Eibija.
Šaunuolė, ponia Dikinson.
Kareiviams patiks šis užvalkalėlis pagalvei.
Dėkoju.
Bet jį siuvinėju ne kareiviams, o savo anūkui.
Tikiuosi, vieną dieną galėsiu pati jam jį padovanoti.
- Mama, aš stengiausi, aišku? - Per mažai.
Siu neleidžia poniai Dikinson būti su kūdikiu.
Kaip man patinka paskalos tokiuose siuvimo rateliuose.
Žinote, atiduočiau viską, kad tik galėčiau paimt ant rankų savo vienintelį anūką.
Kad jis pavadintų mane „močiute”.
Arba „senele”.
- Arba „džidži”. O gal „Sausainėliu”? - Kūdikis nė pats vardo dar neturi.
Bet kai jį pakrikštys, kaip manai, gal jis tegu vadina mane „Sausainėliu”?
- Taip - jaunatviškiau. - Taip.
Jei jau prakalbome apie kūdikius, negaliu patikėti, kad Džeinė - Vietname.
- Aš jau gavau jos laišką. - Dieve mano. Ką ji rašo?
Ji atsinešė klevų sirupo į restoraną Saigone,
ir visi ėmė jo piltis ant savo virtinių.
Pavadino „Naujosios Anglijos ir Azijos sinteze”.
Ji tokia atšokusi.
Emile, ką tu darai? Tik gadini musliną.
Atsiprašau, bet taip jau man susisiuvo.
Juk pati sakei, kad nori padėti.
Taip. Joks kareivis nesugebės apsitvarstyti šituo.
Juk sakiau jums. Siūti aš nemoku.
Išardyk ir siūk iš naujo.
Negalim išmesti tiek muslino.
Gaila, kad aš - ne voras.
Nesupratau?
Voras siuvo Naktyje
Be Šviesos
Po Baltąja Arka.
Kaip poetiška.
Nes tai - poezija.
Siūk, Emile.
Puikūs krašteliai, Vine.
Iš kur gavai tokios medžiagos? Gražiai blizga.
Tvarsčiams panaudoju savo senas sukneles.
Sunku patikėti, kad jomis puošiausi, kad patikčiau savo gerbėjams.
O dabar vyras priartės prie manęs,
tik apsivyniojęs savo kraujuojančią koją mano šilku.
Kaip niūru, mergyt.
Aš nemaniau, kad karas tiek užtruks.
Pabaigos nematyt.
Tikrai. Amerika buvo atrasta vos prieš šimtą metų.
Ir jau sužlugs? Ir viskas?
Pašnekėkime apie ką nors linksmesnio. Kas dar turi kokios arbatos?
Arbatos? Nemaniau, kad norėsite.
Mergaitės, užkaiskite arbatos.
Ne, aš kalbu apie kitokią arbatą.
Paskalas, nešvankumus.
Štai tau arbata. Trims kareiviams, žuvusiems mūšio lauke,
tenka penki, mirę nuo ligų.
O tie penki juk žmonas turėjo, merginas
ar buvusias merginas, kurios vis dar juos mylėjo.
Tiesiog tuo metu jos nebuvo pasiruošusios rimtiems santykiams.
Ji kalba apie Šipą ir Džozefą Laimaną.
Džozefas Laimanas žuvo kaudamasis už konfederatus.
- Ar mes nepasirengę tokiam pokalbiui? - Tai tiesa?
Kodėl adatos tokios aštrios?
Emile, jei nemoki siūti, tai numegzk ką nors.
Aš nesu sutverta tradiciniams moterų užsiėmimams.
Emile, mes visi nešame savo indėlį.
Taip, tau irgi reikia padėti.
Aš ir bandau padėti!
Visą dieną,
bet iš to jokios naudos.
Vis tiek tikrų žaizdų mes negydom.
Ką nori tuo pasakyti?
Kalbu apie skausmą žmonių širdyse.
Tas smurtas, neapykanta, jų sielų kančios.
Štai ką noriu gydyti.
Savo poezija.
- Sėkmės. - Ką? Manai, poezija nesvarbi?
Klausimas visiems: kas žymiausias gyvas Amerikos poetas?
- Voltas Vitmanas. - Teisingai.
O ką šiuo metu veikia Voltas Vitmanas?
Slaugo kareivius karo ligoninėse.
Nes net Voltas Vitmanas supranta, kad jo žodžiai nėr tokie reikalingi dabar.
Reikalingi jo veiksmai,
darbas, kurį jis atlieka žemėje, padėdamas žmonėms.
Aš vis tik nesutinku.
Savo „Drum Beat” spausdiname eiles.
Tai - Sąjungos laikraštis, kurį leidžiame mes su vyru
su paties Abraomo Linkolno palaiminimu.
Mes supratome. Tavo vyras pažįsta prezidentą.
Linkolnas sako, kad mes darome gerą darbą Sąjungai.
Ir kareiviai mėgsta „Drum Beat”. Jie skaito jį net gulėdami mirties patale.
Girdi? Poezija gali paguosti mirštantįjį.
Daugiau nieko nenori? Tik paguosti?
Atleisk, bet aš manau, kad neturime guosti žmonių.
Manau, kad turime išeiti į gatves.
Moterys nusipelno teisės balsuoti. Mes turime aiškiai pareikalauti,
kad mūsų teisės būtų užtikrintos konstitucijoje,
o mano vyras jokiu būdu neturi sužinoti, kad tai sakiau.
Šias kalbas gali nešti lauk ir iš mano valgomojo.
Aš manau, kad poezija padeda.
Ar bent jau tikiuosi.
Antraip mano gyvenimas - bevertis.
Manau, Emilė - teisi.
Bete, tęsk.
Henris - rašytojas.
Aš jam priekaištavau, kad rašymas jam svarbiau už šeimą.
Tai tiesa, nes tai griovė šeimą.
Tačiau...
Mus sutaikė irgi jo rašymas.
Laiškai, kuriuos jis rašo Helen, kuriuos rašydavo...
Jie tapo vieninteliu vilties šaltiniu.
Dieve, aš nežinau, ko reikės griebtis,
jei Helen daugiau nebegaus jo laiškų.
Taigi...
Taip, aš tikiu rašymo galia.
Kartais be jo nebelieka nieko.
Tiesa, Bete.
O rašymas man sekasi geriausiai.
Kas, jei nemoku siūti ar megzti? Ar laikyti naujagimių?
Ar taikyti besipykstančių savo šeimos narių. Tai kas?
Geriausia, ką galiu padaryti pasauliui - užsidaryti ir rašyti.
Bet kokia tuomet nauda bus iš tavo eilių?
Ką?
Jei negali ištverti gyvenimo tikrovės,
ką gali pasakyti žmonėms?
Rašymas, atsiskyrus nuo gyvenimo,
yra negyvas.
Verčiau grįžkime prie siuvimo,
nes dabar šimtams puikių vyrukų sprogmenys nutraukia kojas.
Taigi...
Mano koja!
- Ateinu. Nešu sužeistąjį. - Ostinai?
- Koks čia triukšmas? - Kas tau?
- Tas niekšas! - Kas nutiko?
Įsivėlėme į mažytes muštynes bare. Kažkas mojavo sudaužytais buteliais.
- Ir įpjovė Ostinui koją. - Dieve mano. Kraujas.
Mano sūnus! Mano sūnus sužeistas!
Nešk tvarsčius!
Bet jie - kareiviams.
- Ostinai, sėsk. - Džeine.
- Sėskis. - Kur Džeinė?
- Džeine! - Kiek išgėrei?
Per mažai, kad paskandinčiau sielvartą.
- Ostinai, aš turiu gerų žinių. - Ne.
- Gerų? - Taip.
Laivas apsisuko? Džeinė grįžo?
- Ne. Ne. Paklausyk. - Ne! Ponia Dikinson...
Tėtis tau atleido.
Taip, aš kalbėjau su juo, ir jis ant tavęs nepyksta.
- Jis elgiasi padoriai. - Visą dieną siuvom.
Ir nors prikalbėjai jam skaudžių dalykų,
jis ant tavęs nepyksta.
Jis linkęs viską užmiršti.
Tuomet jis - dar didesnis niekšas nei maniau.
Ostinai, kaip gali taip kalbėti?
Jis neigia mano jausmus, kaip visada.
Žinoma, tėtis sakys, kad bėdų tarp mūsų nėra.
Nes bėda yra jis pats.
Man nusispjaut, ką jis mano.
Aš vis tiek pasitraukiu nuo šeimos!
- Iš kelio. Mano sūnui skauda. - Ne.
Bet, ponia Dikinson, tai...
Mano vargšeli.
Aš tave pagydysiu.
Štai taip. Eikš pas mamytę.
Tu tai vadini pasitraukimu?
- Džeine. - Emile, atnešk vandens. Padėk nors kiek.
Džeine.
Užeikite.
Sveika, Emile. Galiu užeiti?
Džordžai, tau negalima... Tiek to, vis tiek jau įėjai.
Atleisk už tą sąmyšį.
- Nenorėjau sukelti tiek daug triukšmo. - Džordžai, jau vėlu. Ko tau reikia?
Atnešiau tau štai ką.
„The Atlantic”?
Čia yra vienas straipsnis, kuris, manau, tau patiks.
„Laiškas jaunajam autoriui”. Patarimai jauniems poetams.
Tomo Ventvorto Higinsono.
Abolicionisto Higinsono?
Taip. Kietas bičas.
Jis buvo vienas iš Slaptojo šešeto, finansavusio Džono Brauno maištą?
Dabar jis kariauja pietuose.
Vadovauja pirmajam Sąjungos juodaodžių pulkui.
Ilga buvo kelionė?
Velniškai.
Bet aš - čia.
Tai - svarbiausia.
Jis kaunasi mūšiuose
ir dar randa laiko galvoti apie poeziją.
Ta labai sunku.
Nuostabu.
Būtinai perskaitysiu. Ačiū, Džordžai.
Bet šiaip ar taip,
neabejoju, kad tau patarimų nereikia.
Tu esi kitame lygyje.
Labai malonu.
Juk žinai, kad visada buvau didžiausias tavo gerbėjas.
Aš jau ėmiau galvoti, kad mano eilės - bereikšmės.
Ką? Nesąmonė.
Kai pasaulis ir mano šeima eina iš proto,
gal visiems būtų geriau, jei liaučiausi rašiusi.
Rašymas - tavo paskirtis šioje žemėje.
Ar tikrai?
Gal man iš tiesų reikia kažkaip kitaip padėti?
Štai ką žinau.
Jei man tektų rinktis tave arba tavo eiles?
Taip?
Rinkčiausi tavo eiles.
Tai - mieliausias dalykas, kokį tik galėjai pasakyti.
- Džordžai, ką tu darai? Džordžai? - Aš...
Maniau, jei jau siaučia karas ir visa kita...
Džordžai, aš negaliu.
Mano širdis priklauso kitam žmogui.
Dievuliau, koks painus tas gyvenimas.
Grįžo Betė. Grįžo mano kieta kalė.
Sodžena. Suknelė - nuostabi.
Jie pamatys, kad vilkėdama šią suknelę, esu moteris.
Taip. Jie pamatys, kad esi didžioji Sodžena Tiesa -
abolicionistė, evangelistė, kovotoja už moterų teises...
Ir netekėjusi.
Pala. Kur tavo plunksna, tu, daugybės talentų turėtoja?
Sėdam prie darbo.
Nors labai noriu sėst užrašinėti tavo memuarų, bet aš labai pavargusi.
Bete, jei aš galiu būti pirmoji juodaodė, laimėjusi teismą prieš baltaodį vyrą,
tu gali nemiegoti dar vieną naktį rašydama apie tai, kaip aš tai padariau.
Gerai.
- Taip, tu teisi. - Taip.
Privalom kautis. Nėr ko nuleist rankų.
- Taip sakydavo Henris. - Teisingai.
Nes aš nemirsiu. Ne, aš grįšiu namo it kometa.
Nušviesiu naktį savo energija.
Gali patikėti, kad man - 60-imt?
Mes juk nežinom tikslios tavo gimimo datos.
Bete, man - apie 66, o atrodau velniškai puikiai.
Taigi. Kur sustojome?
Jie neteisėtai pardavė tavo penkiametį sūnų
vienam plantatoriui iš Alabamos.
Baltaodžiai - blogis. Tęsiam.
Rašymas, atsiskyrus nuo gyvenimo, yra negyvas.
Pone Higinsonai,
gal nesate taip siaubingai užsiėmęs, kad pasakytumėte, ar mano eilės - gyvos?
Išvertė Egidija Namavičė