DIEVIŠĶĀ KOMĒDIJA DANTE ALIGJĒRI
1. SĒJ. ELLE
Labrīt šai burvīgajā rītā, meita!
-Tēt! -Jā.
Tu esi uz kājām!
Esi apģērbies.
Tev sejā atgriezies sārtums.
Zinu. Jūtos simtprocentīgi labāk.
Izrādās, ka man tikai vajadzēja dažas dienas atpūsties, un nu es jūtos labi.
Taču esmu piecēlies no slimības gultas ar svarīgu atziņu.
-Kādu? -Ka es nomiršu.
-Ko? -Neraudi, neraudi!
Nē, tas vienkārši ir fakts. Es šai pasaulē vairs nebūšu ilgi.
Jā. Dzīve paskrien, īsa svece…
Ardievu, Edij!
Pēc mirkļa jau būšu miris.
Tas nozīmē, ka man ir jāsaved kārtībā visi papīri.
Papīri?
Jā. Situācija ir steidzama.
Nē, man jāsaved kārtībā viss īpašums.
Man ir jāpārraksta testaments, notariāli jāapstiprina dokumenti
un jānosūta apkopotās esejas pārrakstītājam,
nemaz nerunājot par ievērojamu naudas summu ziedošanu
Jaunanglijas vērtīgākajām iestādēm.
Emīlij, pulkstenis tikšķ.
Man ir jāparūpējas par mantojumu, kas paliks aiz manis Amerstā,
nemaz nerunājot par pasauli.
Varu būt miris jau pēc mēneša,
bet ļaudis nekad neaizmirsīs Edvarda Dikinsona vārdu.
Labi. Tēt, es ļoti priecājos, ka tu jūties labāk.
Es gribu ar tevi par kaut ko parunāt.
Runā ātri, lūdzu! Man ir jānokārto daži lieli ziedojumi.
Nuja. Par to strīdu starp tevi un Ostinu.
Kādu strīdu?
Par to, kā Ostins piedzērās un sarunāja tos briesmīgos vārdus
un tad tava sirds burtiski apstājās.
Ā, par to.
Paklau, es tiešām saprastu, ja tu vairs nekad negribētu ar viņu runāt,
bet es tevi lūdzu no visas sirds - lūdzu, piedod viņam!
Mans mīļais dramatizējošais bērns!
Es it nemaz neesmu dusmīgs uz tavu brāli.
-Neesi? -Neesmu.
Ja nu šis nāves pieskāriens man ir ko iemācījis,
tad to, ka dzīve ir pārāk īsa, lai ļaunotos uz savu vienīgo dēlu.
Tēt, man likās, ka būsi sarūgtināts.
Emīlij, ir skaidrs, ka Ostins pašlaik par kaut ko pārdzīvo.
Es viņam neko nepārmetu.
Es gribu viņu atbalstīt, kā vien varu,
un, ja tas nozīmē, ka viņš ar mani kādu laiku nerunās, tad… lai tā būtu.
Es taču viņu neizslēgšu no testamenta.
Ak, tēvs! Fantastiski! Nespēju izteikt, kā tas mani iepriecina.
Mēs varēsim dzīvot mierā. Šajā ģimenē beidzot būs miers.
Dikinsone
Ir brīži, kad Dvēselei Pārsējs
-Domāju, ka piešūsi vairāk volānu. -Tā ir sēru kleita.
Zinu. Un, kamēr citas sievietes sēro tikai par vienu mirušu vīru,
es sēroju par bezgalīgi daudziem vīriem, kurus man pat nav lemts satikt.
Tāpēc mums tā būs jāpadara īpašāka.
Zini, manuprāt, volāni īsti neapliecina sēras.
Tiešām? Domā, līdzētu dziļāks izgriezums?
Vinnij! Vinnij! Sveika, Betij!
Lieliskas ziņas. Tētis uz Ostinu nedusmojas.
-Dikinsonu karš ir beidzies. -Jē!
Taču īstais karš tikmēr turpina plosīties, tāpēc man būs vajadzīga jūsu palīdzība.
Kāda palīdzība?
Šovakar te būs mūsu šūšanas pulciņš.
Tikai es to pārdēvēju par "Amerstas dāmu palīdzības biedrību"
un mēs taisīsim apsējus kareivjiem.
Malacis, Vinnij! Tu dod savu artavu.
Jā, tāpēc tev jāķeras pie apmetināšanas.
Vispār es šovakar taisījos rakstīt.
Man galvā ir tik daudz dzejoļu.
Tā ģimenes konflikta dēļ man nevienu nav sanācis pierakstīt.
Šovakar es beidzot varēšu pasēdēt mierā.
Atvaino!
Miers pašlaik nav iespējams.
Valstī ir karš,
mani bijušie puiši mirst, un tev ir jāpalīdz.
Es nemaz neprotu šūt.
Tā ir taisnība. Viņa tiešām neprot.
Nu labi. Nevajag par to smieties.
Katram ir savas dotības. Un šūšana man nepadodas.
Tāpēc mums šovakar pievienosies Betija.
Viņa ir labākā šuvēja Amerstā. Iemācīs taisīt apsēju rullīšus
un citas noderīgas lietas kareivjiem.
-Pat tev, Emīlij. -Jā, bet ilgi es nevaru palikt.
Atceries - man ir… Atvainojiet!
Man ir viešņa. Esmu pārgurusi.
Pagājušo nakti negulēju.
Tā viešņa man neļauj gulēt.
-Kas tā par viešņu? -Vai viņa krāc?
Nē, viņa runā. Es viņai palīdzu uzrakstīt viņas dzīvesstāstu.
Viņa ir pārsteidzoša sieviete, kam bijusi neparasta dzīve,
bet viņa neprot ne lasīt, ne rakstīt, tāpēc es palīdzu pierakstīt.
Mēs strādājam jau trīs naktis pēc kārtas,
un viņa nerimstas.
Stāsts pēc stāsta. Es tik tikko turu līdzi.
Vienreizīgi, Betij. Cik brīnišķīgs darbs!
-Palīdzēt kādam uzrakstīt viņa patiesību. -Tas vismaz novērš domas no Henrija.
No viņa joprojām ne vārda?
Ak dievs! Kas notika ar Henriju?
Mēs nezinām.
Neesam saņēmušas no viņa vēstuli jau vairāk nekā mēnesi.
-Vai jūs abi vispār vēl esat kopā? -Vinnij, lūdzu! Esi iejūtīga!
Paklau, Betij! Es to pilnībā saprotu.
Es zinu, kā ir zaudēt kādu, ko mīlēju
vai ar ko vienreiz salaidu ballītē.
Henrijs nav zudis.
Viņš kaut kur ir, un jau drīz viņš Betijai uzrakstīs.
Es tā ceru, vismaz Helēnas dēļ.
Viņš kaut kur ir. Betij, viņš ir. Es nezaudēju cerību.
Paldies, Emīlij.
Tas… Tas palīdz.
Tieši to es gribu darīt.
-Izdomāt, kā palīdzēt. -Lieliski.
Izklausās, ka tu piedalīsies Amerstas sieviešu šūšanas vakarā.
Vinnij, Betij, jūs mani iedvesmojat.
Mēs visi varam pielikt roku.
Visi varam dot savu artavu un padarīt pasauli labāku,
un piepildīt šo valsti ar mīlestību un laipnību.
Tā maita man neļauj turēt bērnu!
Liekas, man ir īstais brīdis doties.
Uz tikšanos! Neaizmirsti atnest vēl kādu uzpirksteni!
Ko viņa, pasaulīt mīļo, no sevis iedomājas?
Kas tas par traci?
Edvard! Tu esi ārā no gultas!
Jā. Es sāku justies labāk, tāpēc nolēmu nokāpt lejā un pārskatīt testamentu.
Tikai neatstāj neko Sū!
-Ko viņa izdarījusi? -Viņa man neļauj turēt manu mazdēlu.
Esmu tā bērna vienīgā dzīvā vecmāmiņa.
Kur ir cieņa?
Nemaz nerunājot par to, ka es biju tā, kas viņu ieveda šai pasaulē.
Ja esam precīzi, tā bija Sū, vai ne?
Ai, beidz! Viņa tikai gulēja un mazliet paspieda.
Kamēr es liku lietā savas gadiem slīpētās Norkrosu dzemdniecības prasmes,
lai vadītu viņa galvaskausu uz gaismu. Un šādi viņa man pateicas?
Viņa mani pat nelaiž istabā.
Zini? Godīgi sakot, man viņa nekad nav patikusi.
Emīlij, man vajag tavu palīdzību.
Manu? Ko es varu darīt?
Tu esi vienīgā, kurā viņa klausīsies.
Viņa nupat lūdza, lai tu pie viņas aizej.
Teica: "Guļamistabā var ieiet tikai Emīlija."
Tev ir jāiet un jāved viņa pie prāta.
Nuja. Es vispār grasījos doties augšā sakopot domas.
Emīlij, mums nav laika tavām domām.
Šī ģimene irst pa vīlēm, un, ja mēs nerīkosimies ātri,
tas bērns nekad neiepazīs savus vecvecākus.
Nerunā muļķības!
Bērns ir tikai nedēļu vecs. Pacieties!
Paciesties? Ko man darīt - gaidīt, kamēr viņš izaugs?
-Jā. -Saikne jāveido nekavējoties.
Viņam ir jāiepazīst mana smarža.
Edvard, tu to bērnu pat redzējis neesi.
Man viņš nav jāsatiek. Es jau zinu, ka viņam būs Dikinsonu uzvārds,
un man ar to pietiek.
Šai sakarā - man jāatgriežas pie sava testamenta,
un es nevaru strādāt tādā histērijā.
Tāpēc, lūdzu, ejiet prom, labi? Lūdzu!
Aiziešu, tiklīdz Emīlija piekritīs parunāt ar Sū.
Nu labi.
Labi. Es… Es mēģināšu.
Emīlij, neaizmirsti par šūšanas pulciņu šovakar!
Emīlij, šī ģimene ir atkarīga no tevis.
Jā, Emīlij. Lūdzu, ej! Ej!
Emīlij, dari kaut ko!
Neuztraucieties! Emīlija Dikinsone palīdzēs.
Tā var būt, mīļā Sū?
Divi jūs?
Ej prom!
Sū, tā esmu es.
Emīlij? Ienāc, lūdzu. Ienāc!
Nāc te! Mums te ir vieta tev.
Viņš tikko paēda. Tagad guļ.
Vai gribi viņu paturēt?
Es? Ai, nē, nevajag. Tas… Es viņu droši vien izmestu no rokām.
Lieliski.
Tu bērnam pat pieskarties negribi, un tava māte atsakās viņu atdot.
Jā, nu, par to…
Acumirkli! Vai tevi šurp atsūtīja viņa?
Varbūt.
-Vai vari vienkārši izstāstīt, kas notika? -Tu savu māti pazīsti.
Zvēru, ka viņa mēģinātu mazuli zīdīt,
ja vien es viņai ļautu.
Esot te, viņa to vien dara kā mani kritizē,
izrīko un dod padomus, kas man nav vajadzīgi un ko es negribu.
Viņai tikai…
Viņai tikai ir jārespektē manas robežas.
Es tevi saprotu. Pilnībā saprotu,
bet viņa tik izmisīgi vēlas nodibināt saikni ar savu pirmo mazbērnu.
Vai tu varētu panākt viņai solīti pretī? Lūdzu?
Man vispirms jāpavada ar viņu vairāk laika.
Šis bērns tāpat drīz būs Dikinsons.
Vienkārši…
pagaidām lai viņš ir Gilberts.
Nu labi. Apskatīsim to mazo Gilbertu!
Pasaki viņam kaut ko!
Gribu, lai viņš iepazīst tavu balsi.
Sveiks, mazais!
Esmu tavs tēvocis Emīlija.
Tēvocis Emīlija kādu vīru zina, kas uzpirksteņa ratos brauc.
Ar papēdi griež riteni ikdienu.
Un viņu…
Vai zini, kā viņu sauc?
-Aiziet! Mēģini uzminēt! -Aiziet, mazais!
Labi, es tev pateikšu. Un viņu Kamenīte sauc.
Iedomājies, kādu bērnu mēs kopā varētu izaudzināt.
Viņš būtu ģēnijs.
Brīnumbērns.
Sū, tas nav iespējams.
Vai tas nav iespējams?
Vai arī tas vienkārši nav tas… ko tu gribi?
Kur ir Ostins?
Prom ar Džordžu.
Devās lēkt Pafera dīķī. Piedzērās no paštaisīta viskija.
Dīķī? Tādā aukstumā. Vēl pat nav pusdiena.
Tavs brālis ir bērns.
Droši vien nemaz nebūs mājās uz vakariņām. Vienmēr pārnāk tik vēlu.
Emīlij! Tu varētu atnākt.
Mēs varētu kopā ieturēt maltīti pie kamīna, ar mazuli.
Vai nebūtu jauki?
Nevaru.
Kāpēc?
Apsolīju Lavīnijai, ka šovakar darbošos viņas šūšanas pulciņā.
Taisīsim apsējus kareivjiem.
Sasodīts!
Kāpēc tu vienmēr tā dari?
Kā tad?
Izvēlies savu ģimeni, nevis mani?
Es nekad… Tas nav godīgi, Sū.
Es neko neizvēlos.
Varbūt tieši tā ir problēma.
Reizēm man gribas justies izvēlētai.
Es vienmēr izvēlētos tevi, nevis kādu citu - jebkad un jebkur.
Mana ģimene ir uz izjukšanas robežas.
Es tikai gribu gādāt, lai visiem viss ir kārtībā.
Es tikai cenšos palīdzēt, Sū. Es…
Ir tik daudz veidu, kā tu varētu palīdzēt man.
Zini, es pat negribēju šovakar iet uz to šūšanas pulciņu.
Es gribu rakstīt dzejoļus, taču dzīve piespiež darīt ko citu.
Jā. Jā, dzīve tāda ir.
Ir dzejoļi, ko gribu uzrakstīt tev.
Labi, Emīlij.
Bet…
Bet ja nu man vajag vairāk nekā tavus dzejoļus?
Ja nu šobrīd man vajag tevi visu?
Auklīšu klubs ir jūsu rīcībā.
-Paskat! Tev ir palīdzes. -Jā.
Jo vislabākās bezmaksas mājkalpotājas ir adoptētas māsīcas.
Neaizmirstiet nogludināt šuves
un pārklāt neapstrādātās malas!
Ļoti jauki, Abij.
Teicami, misis Dikinsone.
Kareivjiem tā spilvendrāna patiks.
Paldies.
Bet tā nav kareivjiem. Tā ir manam mazdēlam.
Cerams, kādudien es varēšu to viņam iedot personīgi.
-Mamm, es centos. Ja? -Ne pietiekami.
Sū misis Dikinsonei neļauj pavadīt laiku ar mazuli.
Es dievinu šo patenkošanu šūšanas vakaros.
Vai zināt, ko es atdotu, lai varētu paauklēt savu pirmo un vienīgo mazdēlu?
Lai dzirdētu, kā viņš mani sauc par vecomāti?
Vai varbūt par vecmāmiņu.
-Vai par omīti. Vai par Cepumiņu. -Bērnam pašam pat vēl nav vārda.
Bet, kad viņam iedos vārdu, vai viņam nevajadzētu mani saukt par Cepumiņu?
-Tā ir jauneklīgāk. -Jā.
Runājot par bērniem - nespēju noticēt, ka Džeina pārcēlās uz Vjetnamu.
-Es jau saņēmu no viņas vēstuli. -Ak dievs! Ko viņa raksta?
Viņa aiznesusi kļavu sīrupu uz restorānu Saigonā
un likusi apmeklētājiem ar to pārliet pelmeņus.
Nosauca to par "Jaunanglijas un Āzijas sajaukumu".
Viņa ir pilnīgi izstumta.
Emīlij, ko tu dari? Tu iznieko labu muslīnu.
Piedod! Pavediens ņēma virsroku.
Man likās - tu teici, ka gribi palīdzēt.
Jā. Kareivji savus ievainojumus ar to apsaitēt nevarēs.
Jau teicu - es neprotu šūt.
Tad izārdi šuvumu un sāc no jauna!
Nedrīkstam izniekot labu muslīnu.
Kaut es būtu līdzīgāka zirneklim!
Ko, lūdzu?
Zirneklis šuva Naktī
Bez Gaismas
Pār kādu Arku Baltu.
Tik poētiski!
Jā, jo tas ir dzejolis.
Turpini šūt, Emīlij!
Brīnišķīgs apmetinājums, Vinnij.
Kur tu ņēmi to audumu? Tam ir tik burvīgs spīdums.
Es plēšu savas vecās kleitas, lai taisītu apsējus.
Grūti noticēt, ka šīs kleitas nēsāju, lai izskatītos labi pielūdzēju acīs.
Nu ciešākā tuvība ar vīrieti man būs,
ja viņš savu asiņojošo kāju ietīs manā zīda audumā.
Tas ir tik drūmi!
Jāteic, nebiju domājusi, ka tas karš turpināsies tik ilgi.
Tas šķiet bezgalīgs.
Zinu. Es prātoju… Amerika tika dibināta tikai pirms 100 gadiem.
Vai šīs ir beigas? Jau?
Pāriesim pie kā priecīgāka? Vai kādam ir vēl kas pikants?
Pikants? Nezināju, ka vēlies uzkodas.
Meitenes, sagādājiet uzkodas!
Nē, es domāju - "kas pikants" -
tenkas, skandāli.
Te būs kas pikants. Uz katriem trim kareivjiem, kas krīt kaujas laukā,
vēl pieci nomirst no slimībām.
Un tiem pieciem - visiem bija sievas un draudzenes,
un bijušās draudzenes, kam viņi joprojām patika,
viņas tikai tajā brīdī nebija gatavas attiecībām.
Tas viss ir Šipa un Džozefa Laimena dēļ.
Džozefs Laimens nomira, cīnoties par Konfederāciju.
-Bet mēs šai sarunai neesam gatavi? -Tiešām?
Kāpēc adatas ir tik asas?
Emīlij, ja neproti šūt, tad kaut ko uzadi!
Es vienkārši neesmu radīta sieviešu rokdarbiem.
Emīlij, katram ir jādod sava artava.
Jā, tev ir jāpalīdz.
Es cenšos palīdzēt!
Cenšos visu dienu,
bet šķiet, ka no tā nav nekāda labuma.
Īstos ievainojumus mēs tāpat nedziedinām.
Ko tu gribi teikt?
Es runāju par sāpēm, kas ir ļaužu sirdīs.
Vardarbība, naids, dvēseles ciešanas.
To es gribu sadziedēt.
Ar savu dzeju.
-Lai veicas! -Ko, domā - dzeja nav svarīga?
Jautājums visiem: kas ir dižākais dzīvais dzejnieks Amerikā?
-Volts Vitmens. -Pareizi.
Un ko Volts Vitmens pašlaik dara?
Viņš ir slimnieku kopējs lauka hospitālī.
Jo pat Volts Vitmens saprot, ka šobrīd vārdiem nav nozīmes.
Svarīga ir rīcība,
darbs, ko viņš dara uz vietas, lai palīdzētu saviem līdzcilvēkiem.
Diez vai es piekrītu.
Mēs Drum Beat publicējam dzejoļus.
Tas ir Savienības laikraksts, ko izdodam abi ar vīru
paša Abrahama Linkolna vadībā.
Saprotam. Tavs vīrs ir ticies ar prezidentu.
Linkolns saka - mēs darām svētīgu darbu Savienības labā.
Un kareivjiem Drum Beat patīk. Viņi pat lasa to uz nāves gultas.
Re? Dzeja mirstošajiem sniedz mierinājumu.
Un tas ir viss, ko gribi darīt? Sniegt ļaudīm mierinājumu?
Piedod, bet man šķiet, ka cilvēkus vajadzētu izraut no rāmuma.
Es domāju, ka dusmas ir jāiznes ielās.
Sievietes ir pelnījušas tiesības balsot. Mums ir skaidri jāpieprasa,
lai konstitūcija aizstāvētu sieviešu tiesības,
un mums nav jāsaka manam vīram, ka es to saku.
Manā ēdamistabā tā runāt nedrīkst.
Manuprāt, dzeja var palīdzēt.
Vismaz es tā ceru.
Citādi mana dzīve ir visai bezjēdzīga.
Manuprāt, Emīlijai taisnība.
Betij, turpini!
Henrijs ir rakstnieks.
Es viņam pārmetu, ka rakstīšana viņam bija svarīgāka nekā ģimene.
Un tā ir taisnība. Tā jauca mūsu ģimeni.
Bet tad tā…
Viņa rakstīšana mūs atkal satuvināja.
Vēstules, ko viņš raksta Helēnai, agrāk rakstīja…
Tās kļuva par viņas vienīgo cerību avotu.
Ak dievs, nezinu, ko iesākšu,
ja Helēna nesaņems jaunu vēstuli.
Tāpēc…
Jā, es ticu rakstīšanas spēkam.
Dažreiz tas ir vienīgais, kas mums ir.
Tieši tā. Tieši tā, Betij.
Un rakstīšana ir tas, kas man padodas.
Nu un, ka es neprotu šūt vai adīt? Vai turēt rokās jaundzimušos?
Vai labot sabojātās attiecības mūsu ģimenē? Nu un?
Labākais, ko es pasaules labā varu darīt, ir ieslēgties un rakstīt dzeju.
Bet cik labi būs tavi dzejoļi, ja tā darīsi?
Ko?
Ja tu netiec galā ar dzīves grūtībām,
kāpēc lai kādam būtu jādzird, kas tev sakāms?
Rakstīšana, kas izslēdz reālo pasauli…
būtībā ir mirusi.
Varbūt mums jāatgriežas pie šūšanas,
jo simtiem precamu pievilcīgu vīriešu tiek saspridzinātas kājas. Tāpēc…
Mana kāja!
-Nākam. Ir ievainotais. -Ostin?
-Kas par traci? -Tev viss labi?
-Tas maita man trāpīja! -Kas notika?
Bārā iekūlāmies nelielā kautiņā. Pa gaisu lidoja saplēstas pudeles.
-Viena sagrieza Ostinam kāju. -Ak dievs! Viņš asiņo.
Mans dēls! Mans dēls ir ievainots!
Atnes apsējus!
Bet tie ir kareivjiem.
-Ostin, sēdi! -Džeina!
-Apsēdies! -Kur… Kur ir Džeina?
-Džeina! -Cik daudz tu esi izdzēris?
Ne pietiekami, lai noslīcinātu bēdas.
-Ostin, paklausies! Man ir labas ziņas. -Nē.
-Labas ziņas? -Jā.
Vai kuģis atgriezās? Džeina ir atpakaļ?
-Nē. Nē, nē. Paklausies! -Nē! Misis Dikinsone…
Tētis tev piedod.
Jā, es ar viņu runāju, un viņš uz tevi nedusmojas, it nemaz.
-Viņš tiešām ir ļoti augstsirdīgs. -Šuvām visu dienu.
Un, lai gan tu sarunāji tos briesmīgos vārdus,
viņš netur ļaunu prātu.
-Viņš ir gatavs to atstāt pagātnē. -Oho!
Tad viņš ir vēl lielāks draņķis, nekā domāju.
Ostin, kā tu vari tā teikt?
Viņš tikai cenšas noliegt manas jūtas, kā vienmēr.
Protams, tētis labprāt teiktu, ka mūsu starpā nav problēmu.
Tāpēc, ka problēma ir viņš.
Man nospļauties par to, ko viņš domā.
Es tik un tā no šīs ģimenes atšķeļos!
-Nost no ceļa! Mans dēls cieš. -Nē.
Bet, misis Dikinsone, tie ir Sav…
Manu nabaga zēn!
Ļauj tevi apkopt!
Tieši tā, tu esi pie mammītes.
To tu sauc par atšķelšanos?
-Džeina! -Atnes viņam ūdeni! Centies palīdzēt!
Džeina!
Iekšā!
Sveika, Emīlij! Vai drīkstu ienākt?
Džordž, tev nevajadzētu… Labi, forši. Forši, jā, tu esi manā istabā.
Piedod par to traci.
-Negribēju sacelt tādu kņadu. -Džordž, ir ļoti vēls. Kāpēc tu te esi?
Es gribēju tev kaut ko iedot.
Žurnālu The Atlantic?
Tur ir viens raksts, kas, manuprāt, tev varētu patikt.
"Vēstule jaunajam censonim". Tie ir padomi jaunajiem dzejniekiem.
Autors - Tomass Ventvorts Higinsons.
Higinsons - tas abolicionists?
Jā. Viņš ir tik foršs.
Zināji? Viņš ir no Slepenā sešinieka, kas finansēja Džona Brauna sacelšanos.
Tagad viņš ir dienvidos, cīnās karā.
Vada Savienības pirmo melnādaino kareivju pulku.
Tāls ceļš?
Tāls pēc velna.
Bet esmu te nonācis.
Tas ir galvenais.
Viņš ir tur, cīņas karstumā,
un viņš joprojām atrod laiku domāt par dzeju.
Saproti… tas ir vareni.
Apbrīnojami.
Es noteikti izlasīšu. Paldies, Džordž.
Jā, nu, tas ir tavā ziņā.
Esmu drošs, ka neviens tev padomu dot nevar.
Tu esi pavisam citā līmenī.
To… To ir patīkami dzirdēt.
Tu jau zini - vienmēr esmu bijis tavs kvēlākais cienītājs.
Man tikai ir sajūta, ka maniem dzejoļiem nav nozīmes.
Ko? Neprāts.
Ņemot vērā, kas darās pasaulē un manā ģimenē…
varbūt visiem būtu labāk, ja es pārstātu rakstīt.
Rakstīšana ir tava sūtība.
Vai tiešām?
Varbūt man ir jādara vairāk, lai tiešām palīdzētu.
Es zinu tikai, lūk, ko.
Ja man būtu jāizvēlas starp tevi un taviem dzejoļiem…
Jā?
Es izvelētos tavus dzejoļus.
Vispār tas ir jaukākais, ko tu varētu pateikt.
-Džordž, ko tu dari? Džordž? -Es…
Es iedomājos - tā kā notiek karš un viss…
Džordž, es nevaru.
Mana sirds pieder kādam citam.
Ak dievs, dzīve ir sarežģīta, ne?
MĒNEŠRAKSTS THE ATLANTIC
Betija ir atpakaļ. Mana supersieviete.
Sodžornera! Tā kleita ir patiesi burvīga.
Viņi redzēs, ka esmu sieviete - šajā kleitā.
Jā, redzēs. Viņi redzēs, ka tu esi dižā Sodžornera Trūta -
abolicioniste, evaņģēliste, cīnītāja par sieviešu balsstiesībām…
Un laimīgi neprecējusies.
Pag! Kur ir tava rakstāmspalva, tu, daudzpusīgā supersieviete?
Atgriezīsimies pie darba!
Es gribu turpināt pierakstīt tavas atmiņas, bet esmu ļoti nogurusi.
Ja es varu būt pirmā melnā sieviete, kas iesūdzējusi balto vīrieti un uzvarējusi,
tad tu vari palikt nomodā vēl vienu nakti, lai pierakstītu, kā es to paveicu.
Labi. Labi!
-Jā, tev taisnība. -Jā.
Mums jāturpina cīnīties. Padoties nedrīkst.
-Tā teica Henrijs. -Tieši tā.
Jo es nemiršu. Nē, es atgriezīšos mājās kā komēta.
Es izgaismošu nakti ar savu enerģiju.
Vai spēj noticēt, ka man ir 60?
Tavs dzimšanas datums nav precīzi zināms.
Betij, man ir apmēram 66, un es izskatos sasodīti labi.
Tā. Kur mēs palikām?
Viņi tikko nelikumīgi pārdeva tavu piecgadīgo dēlu
kādam plantatoram Alabamā.
Baltie ir sātana iemiesojums. Stāstīsim!
Rakstīšana, kas izslēdz reālo pasauli, būtībā ir mirusi.
Mister Higinson,
vai esat pārāk aizņemts, lai pateiktu, vai manas Vārsmas ir dzīvas?
Tulkojusi Aija Apse