ISTENI SZÍNJÁTÉK
1. FELVONÁS POKOL
Nahát! Szép jó reggelt, leányom!
- Apám! - Igen.
Hát fent van!
Ruhában!
Újra van szín az arcában!
Tudom. Száz százalékkal jobban érzem magam.
Csak néhány nap pihenésre volt szükségem, és most már jól érzem magam.
A betegségemből azonban egy fontos felismeréssel jöttem ki.
- Éspedig? - Hogy meg fogok halni.
- Mi? - Ne sírj, ne sírj!
Nem, ez csak egy egyszerű tény. Nem sokáig élek ezen a világon.
Igen. Az élet mulandó, rövid gyertya…
Viszlát, Eddy!
Mire észbe kapsz, már nem leszek,
ami azt jelenti, hogy rengeteg papírmunkám van.
Papírmunka?
Igen. A helyzet sürgős.
Az egész birtokot gatyába kell ráznom.
Újrafogalmazom és hitelesítem a végrendeletemet,
elküldöm az összegyűjtött esszéimet a másolónak,
nem beszélve arról, hogy tekintélyes összegeket adományozok
New England szellemi központjainak.
Ketyeg az óra, Emily.
Nyomot akarok hagyni Amherst városában,
nem is beszélve a világról.
Egy hónapon belül meghalhatok,
de az emberek soha nem fogják elfelejteni az Edward Dickinson nevet.
Oké. Nos, apám, nagyon örülök, hogy jobban van.
Öö, van valami, amiről beszélni szeretnék.
Csak gyorsan, kérlek! Fontos jótékonysági ügyeket kell elintéznem.
Rendben.
Milyen szakadék?
Hát, amikor Austin berúgott és azokat a szörnyű dolgokat mondta,
és aztán apám szíve szó szerint megállt.
Ja, az?
Őszintén megértem, ha soha többé nem akarna beszélni vele,
de szívből könyörgöm, bocsásson meg neki!
Ó, drága drámai gyermekem,
egy cseppet sem haragszom a bátyádra.
- Nem? - Nem.
Ha van valami, amit az elmúlással való találkozásom tanított,
az az, hogy az élet túl rövid ahhoz, hogy nehezteljek az egyetlen fiamra.
Azt vártam, hogy feldúlt lesz.
Emily, nyilvánvaló, hogy Austin épp keresztülmegy valamin.
Nem akarom ezt felróni neki.
Minden lehetséges módon támogatni akarom,
és ha ez azt jelenti, hogy egy ideig nem beszélünk, hát… hát legyen!
Nem mintha kiírnám a végrendeletemből.
Ó, apám, ez fantasztikus. Iszonyú boldoggá tesz ezzel.
Végre béke lehet ebben a családban.
A LELKET IS BE KELL KÖTÖZNI NÉHA
- Azt hittem, több fodrot fogsz hozzáadni. - Ez egy gyászruha.
Tudom. De míg más nők csak egy halott férjet gyászolnak,
én a végtelen számú férjeket gyászolom, akikkel soha nem találkozhatok.
Szóval spilázd csak ki rendesen!
Véleményem szerint a fodrok nem igazán sugallják a gyászt.
Valóban? Mélyebb dekoltázs segítene vajon?
Vinnie! Vinnie! Szia, Betty!
Remek hírem van! Apa nem haragszik Austinra.
- A Dickinson-háborúnak vége. - Hurrá!
De közben a tényleges háború tovább dúl, ezért szükségem lesz a segítségedre.
Miben?
A ma esti varrószakkörünk házigazdája vagyok.
Csak átneveztem „Amhersti Női Segélyegylet”-re,
és kötszert készítünk a katonáknak.
Nézzenek oda, Vinnie! Kiveszed a részed.
Igyekszem. Így viszont ideje felidézned, hogy milyen is a pelenkaöltés.
Hú, ma este írni akartam.
Megannyi költemény van a fejemben.
Mivel túl sok a konfliktus a családunkban, nem volt időm leírni őket.
Ma este végre nyugalomban lehetek.
Igazán sajnálom,
de a béke nem pálya mára.
Az ország háborúban áll,
az expasijaim hullanak, mint a legyek. Segítened kell.
Nem is tudok varrni.
Ez igaz. Tényleg nem tud.
Oké. Azért kinevetni tök gáz.
Mindenkinek vannak erősségei. Történetesen varrni nem tudok.
Éppen ezért ma este Betty is csatlakozik hozzánk.
Ő a legjobb varrónő Amherstben. Megtanít minket kötszert varrni,
és más hasznos dolgokat a katonáknak.
- És te is jössz, Emily. - Így van, de nem maradok sokáig.
Ne feledd, nekem… Ó, elnézést!
Szállóvendégem van. Teljesen kimerültem.
Múlt éjjel semmit nem aludtam.
Egész éjjel fent kukorékolt.
- Ki ez a szállóvendég? - Horkol tán?
Nem, beszél. Segítek neki megírni az élettörténetét.
Elképesztő nő, és rendkívüli életet élt,
de nem tud se írni, se olvasni, ezért segítek neki.
Már három éjszakát töltöttünk együtt,
és egyszerűen nem hagyja abba.
Egyik történet a másik után. Alig bírok lépést tartani.
Ez elképesztő, Betty. Csodálatos dolog, amit teszel érte.
- Segítesz neki megírni a történetét. - Addig sem gondolok Henryre.
Nincs még hír róla?
Ó, Istenem! Mi történt Henryvel?
Ó, nem tudjuk.
Több mint egy hónapja kaptuk tőle az utolsó levelet.
- Még mindig együtt vagytok? - Vinnie, kérlek! A tapintat smafu?
Hallgass ide, Betty! Teljesen megértem.
Tudom, milyen érzés elveszíteni valakit, akit szeretünk,
vagy azt, akivel egyszer lefeküdtünk egy buliban.
Henry nem veszett el.
Él és virul, és hamarosan írni fog Bettynek.
Helen érdekében remélem, hogy így lesz.
Él és virul, Betty, én mondom. Nem adom fel a reményt.
Köszönöm, Emily.
Ez… Ez segít.
Ez vele a célom.
- Segíteni. - Nagyszerű.
Azaz ma este csatlakozol az amhersti varrónőkhöz.
Vinnie, Betty, inspiráltok engem.
Mindannyian tehetünk valamit.
Hozzájárulhatunk ahhoz, hogy a világ jobb hely legyen,
és megtölthessük az országot szeretettel és kedvességgel.
Az a picsa nem adja ide a babát!
Ennél jobb végszavam ma már nem lesz.
Később találkozunk. És hozz magaddal plusz gyűszűt!
Ki a tökömnek hiszi ez magát?
Mi ez a lárma?
Ó, Edward! Felkelt az ágyból!
Igen. Már jobban érzem magam,
gondoltam, átnézem a végrendeletemet.
Ajánlom, hogy ne hagyjon semmit Sue-ra!
- Mit csinált? - Nem vehetem kézbe az unokámat.
Azta!
Hol a tisztelet?
Nem is beszélve arról, hogy én hoztam világra.
Hát, gyakorlatilag Sue szülte, nem?
Ugyan, kérem! Csak feküdt ott, és egy kicsit erőlködött.
Míg én bevetettem a Norcross klán bábaság terén szerzett szaktudását,
hogy a koponyáját a fénybe vezessem, és ez a hála?
Még a szobába sem enged be!
Oké, kimondom végre: soha nem kedveltem.
Emily, segítened kell.
Én? Mit tehetnék?
Te vagy az egyetlen, akire hallgat.
Az előbb kifejezetten téged óhajtott.
Azt mondta: „Csak Emily léphet be a szobába.”
Menj fel, és beszélj a fejével!
Amúgy is fel akartam menni, hogy összeszedjem a gondolataimat.
Emily, nincs időnk a gondolataidra.
A család darabokra hullik, és ha nem cselekszünk gyorsan,
a gyermek soha nem fogja megismerni a nagyszüleit.
Ó, ne legyen már abszurd!
A gyermek még csak egyhetes. Legyen egy kis türelemmel!
Türelem? Mit kéne tennem? Várjam meg, míg felnő?
- Igen. - A kötődés azonnal elkezdődik.
Meg kell ismernie az illatomat.
Még csak nem is látta a gyereket!
Minek nézegessem? Tudom, hogy továbbviszi a Dickinson nevet,
és ez nekem elég.
Apropó, vissza kell térnem az örökségemhez,
de ilyen hisztéria közepette nem tudok dolgozni.
Szóval, ha kérhetem, mindenki távozzék innen!
Megyek, amint Emily megígéri, hogy beszél Sue-val.
Legyen!
Én… legalábbis megpróbálom.
Emily, ne feledkezz meg a ma esti varrószakkörről!
Emily, a család számít rád.
Igen, Emily. Kérlek, menj! Most!
Emily, csinálj valamit!
Semmi pánik, emberek! Emily Dickinson rajta van az ügyön.
Igaz ez, kedves Sue?
Ketten vannak?
Menj innen!
Én vagyok az, Sue!
Emily? Gyere! Gyere be!
Gyere, ideférsz te is!
Épp most evett, és elaludt.
Meg akarod fogni?
Én? Ó, nem, dehogy. Még a végén elejteném.
Remek.
Te hozzá sem akarsz érni, az anyád nem hajlandó visszaadni.
Ha már itt tartunk…
Egy pillanat! Ő küldött ide?
Meglehet.
- Elmondanád, mi történt? - Ismered anyádat.
Szavamra, ha engedném,
meg is szoptatná a babát.
Amikor itt van, folyamatosan szekál,
ugráltat, és kéretlen tanácsokkal lát el.
Ő csak…
Tartsa tiszteletben a határokat!
Vettem, és tök igazad van,
de nagyon szeretne kötődni az első unokájához.
Nem engednél neki? Csak egy kicsit.
Ehhez több időre van szükségem vele.
Ez a baba hamarosan úgyis Dickinson lesz.
Hadd…
Hadd legyen egy kicsit Gilbert!
Jól van. Lássuk a kis Gilbertet!
Mondj neki valamit!
Azt akarom, hogy szokja a hangodat.
Szia, kicsikém!
Emily bácsikád vagyok.
Emily bácsi ismer egy embert, aki úgy hajtja a hintót, mint egy gyűszű.
A sarkával forgatja a kormányt egész nap.
A neve…
Tudod a választ?
- Na, mi lesz? Tippelj! - Gyerünk, bébi!
Oké, megmondom. A neve Dongó.
Gondolj bele, milyen gyereket nevelnénk mi ketten!
Zseni lenne belőle.
Egy csodagyerek.
Sue, ez lehetetlen.
Lehetetlen?
Vagy csak nem az, amit szeretnél?
Hol van Austin?
Elment valahová George-dzsal.
Elmentek a Puffer-tóba ugrálni. Berúgtak a házi whiskey-től.
A tóba? Rohadt hideg van. És még dél sincs.
Nos, a bátyád még gyerek.
Valószínűleg vacsorára sem jön haza. Mindig sokáig marad ki.
Emily. Átjöhetnél.
Falatozhatnánk a kandalló mellett a babával.
Hát nem lenne jó?
Nem megy.
Miért nem?
Megígértem Laviniának, hogy este elmegyek a varrószakkörére.
Kötéseket készítünk a katonáknak.
A fenébe!
Miért csinálod mindig ezt?
Mit?
Hogy a családodat választod helyettem.
Én soha… Ez nem fair, Sue.
Én nem választok senkit.
Ez lehet a probléma.
Néha szeretném magam kiválasztottnak érezni.
Téged választanálak bárkivel szemben, bármikor, bárhol.
De a családom a szétszakadás szélén áll.
Mindössze annyit akarok, hogy mindenki jól legyen.
Én csak segíteni próbálok, Sue. Én…
Sokféleképpen tudnál segíteni nekem.
Eleve nem is akartam elmenni a varrószakkörre ma este.
Írni akartam, de az élet folyton kitol velem.
Hát ja. Az élet már csak ilyen zűrös.
Vannak versek, amiket neked akarok írni.
Oké, Emily.
De…
De mi van, ha a verseidnél többre van szükségem?
Ha most rád van szükségem?
A bébiszitterklub szolgálatra jelentkezik.
- Hé, nézd csak! Van segítséged. - Igen.
„Örökbefogadott unokatestvérek,” azaz „ingyenes munkaerő.”
Ne felejtsék: el kell lapítani a varrásokat,
és fedje át a nyers éleket!
Nagyon szép, Abiah.
Szép munka, Mrs. Dickinson.
A katonák értékelni fogják ezt a párnahuzatot.
Ó, köszönöm.
De ez nem a katonáknak készül, hanem az unokámnak.
Egy nap remélhetőleg személyesen is átadhatom neki.
- Anya, én megpróbáltam, oké? - Nem elég elszántan.
Sue nem hagyja, hogy Mrs. Dickinson időt töltsön a babával.
Élek-halok a varrószakkörös pletykákért.
Mit meg nem adnék azért, hogy az első unokámat a kezemben tarthassam!
Hallani, hogy nagymamának szólít.
Vagy talán nagyinak.
- Vagy Giginek. Esetleg Cookie-nak. - A babának még neve sincs.
De ha majd nevet adnak neki, nem gondolod, hogy Cookie-nak kéne hívnia?
- Sokkal fiatalosabb. - Igen.
Apropó csecsemők, el sem hiszem, hogy Jane Vietnamba költözött.
- Nekem már írt is. - Ó, Istenem! Mi áll benne?
Juharszirupot vitt egy saigoni étterembe,
és rávette az embereket, hogy tegyék a gombócukra.
New England-Ázsia fúziónak nevezte.
Úgyhogy elhatárolódom tőle.
Emily, mit csinálsz? Elpazarolod a jó muszlint.
Bocs, a szál átvette az irányítást.
Azt hittem, segíteni akarsz.
Azzal egy katona sem lesz képes betekerni a sebét.
Mondtam, hogy nem tudok varrni.
Akkor szedd ki az öltéseket, és kezdd elölről!
A jó muszlin nem mehet kárba.
Bárcsak olyan lennék, mint egy pók!
Hogy mondod?
Egy Pók varrt Éjjel
Lámpa nélkül
Fehér fényívre.
Ez olyan költői!
Igen, mert ez egy vers.
Csak varrj tovább, Emily!
Szépen szegsz, Vinnie.
Honnan van ez az anyag? Olyan szép fénye van!
Széttépem a régi ruháimat, hogy kötszer lehessen belőlük.
Nehéz elhinni, hogy ezeket azért hordtam, hogy dögös lehessek az udvarlóimnak.
Most meg akkor leszek legközelebb egy férfihez,
ha a vérző lábsebét az én selyemdarabkámba tekeri.
Anyukám, ez full dark.
Nem gondoltam volna, hogy a háború ilyen sokáig fog tartani.
Teljesen végtelennek tűnik.
Tudom. Mert hát… Amerikát csak 100 éve alapították.
És máris vége? Ennyi?
Na, váltsunk valami könnyedebbre, jó? Valami jó pletyó?
Lecsó? Ó, nem készültem vacsorával.
Lányok, üssetek össze egy lecsót!
Nem lecsó, pletyó.
Bulvár, pletyka, sztárhegyek.
Nekem van. Minden három, a csatatéren elesett katonára
öt jut, akiket valami kór visz el.
És ebből az ötből mindnek volt felesége és barátnője,
és exbarátnőik, akik soha nem szerettek ki belőlük.
Csak annak idején se fejben, sem lélekben nem álltak készen egy kapcsolatra.
Ez most Shipről és Joseph Lymanről szól.
Joseph Lyman a Konföderációért halt meg.
- Túl korai? - Igaz ez?
Aú! Miért olyan hegyesek a tűk?
Emily, ha varrni nem tudsz, akkor köss valamit!
Egyszerűen nem vagyok a hagyományos női kézimunkákhoz való.
Mindannyiunknak ki kell vennünk a részünket.
Igen, neked is segítened kell.
Azon vagyok!
Egész nap próbálkoztam,
de bármit is teszek, semmit sem javít a helyzeten.
Úgysem valódi sebeket gyógyítunk be.
Hogy érted ezt?
Az emberek szívében lakozó fájdalomra gondolok.
Az erőszakra, a gyűlöletre, a szenvedésre.
Ezt akarom meggyógyítani.
A költészetemmel.
- Sok sikert hozzá! - Miért, szerinted a költészet nem számít?
Kérdés mindenkinek: Ki a legnagyobb élő amerikai költő?
- Walt Whitman. - Helyes.
És mit csinál mostanában Walt Whitman?
Ápoló egy tábori kórházban.
Mert még Walt Whitman is rájött, hogy a szavai most nem számítanak.
Ami számít, az a tett,
a munka, amit a fronton végez embertársaiért.
Nem biztos, hogy egyetértek.
A Drum Beatben szoktunk verseket megjelentetni.
Ez az az unionista lap, amit a férjemmel együtt vezetünk,
maga Abraham Lincoln irányítása alatt.
Vettük. A férjed találkozott az elnökkel.
Lincoln szerint nagyszerű dolgokat teszünk az Unióért.
És a katonák szeretik a Drum Beatet. Még a halálos ágyukon is ezt olvassák.
Tessék! A költészet vigaszt nyújthat egy haldoklónak.
Csak ennyit akarsz? Megnyugtatni az embereket?
Már elnézést, de szerintem fel kellene zaklatni őket.
Az utcára kellene vinnünk a dühünket.
A nők megérdemlik a szavazati jogot. Ki kell követelnünk,
hogy az alkotmány hivatkozzon a nőnek születettek jogaira,
és hogy erről a beszélgetésről ne kelljen beszámolnom a férjemnek.
Ilyenfajta beszédet nem tűrök meg az ebédlőmben.
Nos, szerintem a költészet segíthet.
Vagy legalábbis remélem, hogy segíthet.
Máskülönben az életem eléggé értelmetlen lenne.
Azt hiszem, Emilynek igaza van.
Folytasd csak, Betty!
Henry íróember.
Azt róttam fel neki, hogy az írást a családunk elé helyezi.
És ez igaz, szétszakította a családunkat.
De aztán…
Az írott szó hozott minket össze ismét.
A levelek, amiket Helennek ír, azaz írt korábban…
Ezek a reménye egyetlen forrásai.
Istenem! Nem tudom, mit fogok csinálni,
ha Helen nem kap legalább még egy levelet tőle.
Szóval…
Igen, hiszek az írás erejében.
Néha ez minden, amink van.
Így van. Így van, Betty.
És az írás az, amiben jó vagyok.
És mi van, ha nem tudok varrni vagy kötni? Vagy újszülötteket babusgatni?
Vagy rendbe hozni a családom összes zűrjét? Na és?
A legjobb, amit tehetek ezért a világért, hogy bezárkózom és verseket írok.
De mire jók a verseid, ha ezt teszed?
Mi?
Ha nem tudod kezelni a világ zűrzavarát,
miért kellene bárkinek is meghallgatnia a mondanivalódat?
Az írás, ami kizárja a valóságot…
az tulajdonképpen halott.
Hát, csak a varrásra kéne fókuszálni, nem?
Mert több száz férjnek való pasasnak lövik el éppen a lábát.
Szóval…
A lábam!
- Utat! Sebesültet hozok! - Austin?
- Mi ez a lárma? - Jól vagy?
- Elkapott a rohadék! - Mi történt?
Egy aprócska kocsmai verekedés. Törött üvegek repkedtek körülöttünk.
- Az egyik elvágta Austin lábát. - Istenem! Vérzik.
A fiam! A fiam megsebesült!
Hozd a kötszert!
De azok a katonáknak vannak.
- Austin, ülj le! - Ó, Jane!
- Ülj le! - Hol… Hol van Jane?
- Jane! - Mennyit ittál?
Nem eleget, hogy elfojtsam a bánatom.
- Austin, hallgass meg! Jó hírem van. - Nem adom!
- Jó hír? - Igen.
A hajó megfordult? Jane visszatért?
- Nem, nem. Csitt! Figyelj rám! - Ne! Mrs. Dickinson…
- Apa megbocsát neked. - Mi van?
Aha, beszéltem vele, és nem haragszik rád. Egyáltalán nem.
- A nagylelkűséget választja. - Egész nap varrtunk!
És ugyan szörnyű dolgokat vágtál a fejünkhöz,
nem haragszik rád.
Tökre készen áll továbblépni.
Hűha!
Akkor még nagyobb seggfej, mint gondoltam.
Austin, hogy mondhatsz ilyet?
Szokás szerint figyelmen kívül hagyja az érzéseimet.
Persze, hogy azt mondja, hogy nincs köztünk semmiféle gond.
Mert ő maga a gond!
Leszarom, mit gondol.
És továbbra is az elszakadás mellett vagyok!
- El az utamból! A fiam szenved. - Nem!
De, Mrs. Dickinson, azok az U…
Ó, szegény fiam!
Hadd ápoljalak!
Semmi baj, itt a mama.
Ezt nevezed te elszakadásnak?
- Jane! - Emily, hozz vizet! Tedd hasznossá magad!
Jane.
Gyere be!
Szia, Emily! Bejöhetek?
George, nem szabadna… Oké, már mindegy. Király. A szobámban vagy.
Hú! Elnézést a nagy felfordulásért!
- Nem állt szándékomban. - George, késő van. Mit keresel itt?
Én… hoztam neked valamit.
The Atlantic?
Van benne egy cikk, ami szerintem tetszeni fog.
„Levél egy fiatal hozzászólónak.” Tanácsok fiatal költőknek.
Thomas Wentworth Higginson írása.
Higginson az abolicionista?
Igen. A csávó annyira király!
Egyike volt a Titkos Hatoknak, akik John Brown felkelését finanszírozták.
Most lent van délen, harcol a háborúban.
Ő vezeti az Unió legelső fekete katonákból álló ezredét.
Hosszú út?
Pokolian.
De csak eljutottam idáig.
Ez minden, ami számít.
Szóval ott van a csata hevében,
de így is szakít időt arra, hogy a költészettel törődjön.
Szóval… ez elég király.
Elképesztő.
Tuti, hogy elolvasom. Köszönöm, George!
Aztán vagy megfogadod, vagy nem.
Neked úgysem tud senki tanácsot adni.
Tök más szinten vagy.
Ez… Rém kedves tőled, hogy ezt mondod.
Tudod, hogy mindig is a legnagyobb rajongód voltam.
Mostanában úgy érzem, hogy a verseim nem is számítanak.
Mi? Hülyéskedsz!
A világ és a családom történései fényében…
lehet, mindenkinek jobb lenne, ha abbahagynám az írást.
Az írás az, amire születtél.
Valóban?
Lehet, még többet kéne tennem. Valóban segítenem.
Na ide hallgass!
Ha választanom kellene közted és a verseid közt…
Igen?
Én a verseidet választanám.
Oké, ez a legédesebb dolog, amit mondhatsz nekem.
- George, mit csinálsz? George? - Én…
Csak beugrott, hogy talán a háború miatt, meg minden…
George, nem megy.
A szívem valaki másé.
Istenem, az élet tök zűrös, ugye?
Betty visszatért! Na, ez már az én tökös picsám műve!
Sojourner! Állatul néz ki rajtad!
Ebben a göncben mindenki látja majd, hogy nő vagyok.
Bizony ám! Megtudják, hogy te vagy a nagy Sojourner Truth,
abolicionista, evangélista, a női választójog élharcosa…
És hírhedten szingli.
Várj! Hol a tollad, te tehetségesen tökös picsa?
Vissza a munkához!
Tényleg szeretném folytatni a memoárodat, de iszonyú fáradt vagyok.
Betty, ha én lehetek az első fekete nő, aki beperel egy fehér férfit, és nyer,
akkor kibírsz még egy éjszakát ébren, hogy megírd, hogyan csináltam.
Oké. Oké!
- Igen, igazad van. - Igen.
Tovább kell küzdenünk. Nem adhatjuk fel.
- Ezt mondogatta Henry is. - Így van.
Mert nem fogok meghalni. Nem, nem! Hazamegyek, mint egy hullócsillag.
Meglátod, ahogy beragyogom az éjszakát.
Elhiszed, hogy 60 éves vagyok?
Nem tudjuk a pontos születési dátumodat.
Betty, nagyjából 66 éves vagyok, és kurva jól nézek ki.
Na! Hol is tartottunk?
Épp most adták el illegálisan az ötéves fiadat
egy alabamai ültetvényesnek.
A fehérek ördögtől valók mind. Meséljünk!
Az írás, ami kizárja a valóságot, az tulajdonképpen halott.
Mr. Higginson,
túlságosan elfoglalt, hogy megmondja, él-e a versem?
A feliratot fordította: Varga Attila