DEN GUDDOMMELIGE KOMEDIE HELVEDE
-Hvilken herlig morgen, min pige. -Far? Du er oppe! Du er klædt på.
-Og har farve i kinderne. -Ja, jeg har det 100 procent bedre.
Jeg trængte bare til et par dages hvile, og nu har jeg det fint.
Men jeg forlod sygdommen med en vigtig erkendelse.
-Hvad? -At jeg skal dø.
-Hvad? -Græd ikke!
Nej, sådan er det bare, Jeg har ikke langt igen.
Ja. Livet er flygtigt, et kort lys...
Farvel, Eddy. Før du ved af det, er jeg væk.
Derfor skal jeg have styr på papirerne.
Papirer?
Ja, situationen er presserende. Jeg skal have styr på al min ejendom.
Jeg skal ændre mit testamente, til notaren med skøderne
og sende mine essays til kopisten,
samt donere et betragteligt beløb til New Englands mest berigende institutioner.
Emily, uret tikker.
Jeg må befæste mit fodaftryk på byen Amherst
og verden, ej at forglemme.
Jeg er måske død om en måned, men folk vil aldrig glemme navnet Edward Dickinson.
Okay, far, jeg er meget glad for, at du har det bedre.
Jeg vil gerne tale med dig.
Tal hurtigt. Jeg har en masse velgørenhed at tage mig af.
Javel. Det er bare den her splid mellem dig og Austin.
Hvilken splid?
Da Austin var fuld og sagde alle de frygtelige ting,
-og dit hjerte holdt op med at slå. -Nå, det.
Jeg forstår godt, hvis du aldrig vil tale med ham igen,
men jeg beder dig af hele mit hjerte. Vil du ikke nok tilgive ham?
Mit kære, dramatiske barn. Jeg er ikke spor vred på din bror.
-Er du ikke? -Nej.
Mit korte møde med døden har lært mig,
at livet er for kort til at bære nag til min eneste søn.
Jeg troede, du var rasende.
Austin er tydeligvis inde i en svær periode. Det skal han ikke klandres for.
Jeg vil støtte ham, så godt jeg kan.
Hvis han ikke vil tale med mig, må det være sådan.
Han står stadig i mit testamente.
Åh, far. Det er fantastisk. Du aner ikke, hvor glad det gør mig.
Nu kan vi få fred, omsider fred i familien.
Sjælen kan snøres ind
-Jeg forventede flere flæser. -Det er en sørgekjole.
Ja. Og mens andre kvinder kun sørger over én død ægtemand,
sørger jeg over de utallige mænd, jeg aldrig møder.
Så den skal piftes lidt op.
Efter min mening udtrykker flæser ikke sorg.
Ikke? Hvad så med en dybere kavalergang?
Vinnie! Hej, Betty. Godt nyt. Far er ikke vred på Austin.
-Dickinson-krigen er slut. -Jubi!
Men den rigtige krig raser stadig, så jeg har brug for din hjælp.
-Med hvad? -Jeg holder sykreds i aften.
Men nu kalder jeg det Amherst-damernes Hjælpeforening.
Vi skal sy bandager.
Det må jeg sige, Vinnie. Du yder et bidrag.
Ja, så du kan godt finde synålen frem.
Jeg ville faktisk skrive i aften. Jeg har en masse poesi i hovedet.
Med al den konflikt i familien kan den ikke komme ud.
I aften kan jeg omsider sidde i fred.
Undskyld? Fred er ikke en mulighed. Landet er i krig.
-Mine ekskærester dør, og du skal hjælpe. -Jeg kan ikke sy.
Det er rigtigt. Det kan hun ikke.
Vi behøver ikke grine ad det.
Alle har deres styrker. Syning er ikke min.
Og derfor er Betty med i aften.
Hun er Amhersts bedste syerske. Hun skal lære os at lave bandager
-og andre ting til soldaterne. Selv dig. -Ja, men jeg bliver ikke længe.
Jeg har jo en... Åh, undskyld.
Jeg har en gæst i huset. Jeg er helt udkørt. Jeg sov ikke i nat.
Min gæst holder mig vågen hele natten.
-Hvem er det? -Snorker hun?
Nej, hun taler. Jeg hjælper hende med at skrive hendes livshistorie.
Hun er en utrolig kvinde, som har levet et enestående liv,
men hun kan ikke skrive, så jeg hjælper hende.
Vi har siddet tre nætter i træk, og hun holder aldrig op.
Historie efter historie. Jeg kan knap følge med.
Fantastisk, Betty. Sikke en pragtfuld ting at gøre.
-Skrive deres sandhed. -Så glemmer jeg også Henry lidt.
Har du ikke hørt fra ham?
-Du godeste. Hvad er der sket med Henry? -Det ved vi ikke.
Vi har ikke fået brev i en måned.
-Er I stadig sammen? -Vinnie, vis dog lidt hensyn.
Hør her, Betty. Jeg forstår det udmærket.
Jeg ved, hvordan det er at miste en elsket.
Eller en man har kysset til en fest.
Henry er ikke mistet. Han er et sted, og han skriver snart til Betty.
Det håber jeg, især for Helens skyld.
Han er derude, Betty. Jeg opgiver ikke håbet.
Tak, Emily.
Det... Det hjælper.
-Det er også det, jeg vil. Hjælpe folk. -Fint.
Du skal altså til sykreds med Amhersts kvinder.
Vinnie, Betty, I inspirerer mig.
Vi kan alle sammen bidrage. Vi kan gøre verden til et bedre sted
og fylde landet med kærlighed og ømhed.
Den sæk vil ikke lade mig holde barnet!
-Nå, jeg må vist hellere gå nu. -Vi ses. Tag et ekstra fingerbøl med.
Hvem er i alverden tror hun, hun er?
-Hvad er al den larm? -Edward, du er stået op.
Ja, jeg fik det bedre, så jeg ændrer i mit testamente.
Jeg håber ikke, Sue arver noget.
-Hvad nu? -Jeg må ikke holde mit barnebarn.
Jeg er barnets eneste bedstemor.
Ingen respekt. Og så var det endda mig, der satte ham i verden.
-Teknisk set var det vel Sue? -Hende? Hun lå bare og pressede lidt.
Mens jeg brugte mine gennemprøvede Norcross-jordemoderfærdigheder
og ledte hans hovedskal ud i lyset. Og det her er takken?
Jeg må slet ikke komme ind.
Jeg har aldrig brudt mig om hende.
-Emily, du må hjælpe mig. -Mig? Hvad kan jeg gøre?
Hun vil kun lytte til dig. Hun har lige spurgt efter dig.
"Kun Emily må komme ind." Gå op og tal hende til fornuft.
Jeg ville lige gå op og samle tankerne.
Vi har ikke tid til dine tanker. Familien er splittet, og vi må gøre noget,
hvis det barn skal lære os at kende.
Sikke noget vrøvl. Barnet er kun en uge. Vær lidt tålmodig.
Tålmodig? Skal jeg vente, til han bliver stor?
Båndet skal knyttes fra starten. Han skal kende min duft.
Edward, du har slet ikke set barnet.
Det behøver jeg ikke. Han viderefører navnet Dickinson, og det er nok for mig.
Desuden må jeg tilbage til mit testamente, og jeg kan ikke arbejde i alt det hysteri.
Er I ikke søde at gå udenfor?
Jeg går, hvis Emily taler med Sue.
Fint.
Okay, jeg... Jeg skal prøve.
-Emily, glem nu ikke sykredsen. -Emily, familien regner med dig.
-Ja, gå nu, Emily! -Gør noget.
Bare rolig, Emily Dickinson skal nok hjælpe.
Er det sandt, kære Sue? Er der to?
Gå væk.
Sue, det er mig.
Emily? Kom bare ind.
Kom. Vi har plads til dig her.
Han har lige spist. Nu sover han.
Vil du holde ham?
Mig? Nej, det er fint. Jeg taber ham nok bare.
Skønt. Du vil ikke røre barnet, og din mor vil ikke give ham fra sig.
Ja, angående det...
Vent nu lidt. Har hun sendt dig herind?
Måske.
-Fortæl, hvad der skete. -Du kender din mor.
Hun ville prøve at amme ham, hvis hun fik chancen.
Når hun er herovre, laver hun ikke andet end at kritisere mig,
herse med mig og give mig råd, jeg hverken behøver eller ønsker.
Hun skal... Hun skal respektere mine grænser.
Jeg forstår det godt, fuldstændig,
men hun er desperat for at knytte sig til sit første barnebarn.
Kan du ikke bære lidt over med hende?
Jeg vil være mere sammen med ham først.
Han kan snart nok blive en Dickinson.
Bare...
...lad ham være Gilbert lidt.
Godt, må jeg så se lille Gilbert?
Sig noget til ham.
Han skal kende din stemme.
Hej, du lille.
Det er din onkel Emily.
Onkel Emily kender en mand, der kører karet som et fingerbøl.
Drejer hjulet hele dagen med sin hæl.
Hans navn er...
Ved du det?
-Kom nu, gæt. -Kom så, skat.
Godt, så siger jeg det. Hans navn er Brumbasse.
Sikke et barn, vi kunne få sammen.
Han ville blive et geni. Et vidunderbarn.
Sue, det er umuligt.
Er det umuligt?
Eller er det bare ikke... det, du vil?
-Hvor er Austin? -Ude med George.
De ville springe i Puffer's Pond. De var fulde i hjemmebrændt whisky.
-Vandet er jo iskoldt. Det er formiddag. -Ja, men din bror er et barn.
Han kommer næppe hjem til middag. Han er altid så sent ude.
Emily, du kan da komme.
Vi kan spise et måltid mad sammen ved pejsen, med barnet.
Lyder det ikke rart?
-Det kan jeg ikke. -Hvorfor ikke?
Jeg lovede Lavinia at deltage i hendes sykreds i aften.
Vi laver bandager til soldaterne.
Pokkers.
Hvorfor gør du altid det?
Gør hvad?
-Vælger din familie frem for mig? -Jeg har... Det er ikke fair.
Jeg vælger ingen.
Det er måske problemet.
Nogle gange ville jeg gerne føle mig valgt.
Jeg ville vælge dig frem for alle andre, når som helst, hvor som helst.
Min familie er på randen af splittelse.
Jeg vil bare sikre mig, at alle er okay. Jeg vil bare hjælpe, Sue.
Du kunne hjælpe mig med mange ting.
Jeg gider slet ikke med til den sykreds.
Jeg vil bare skrive digte, men livet kommer konstant i vejen.
Ja, livet er noget rod.
Der er digte, jeg vil skrive til dig.
Okay, Emily.
Men... hvad nu, hvis jeg har brug for mere end dine digte?
Hvad nu, hvis jeg har brug for hele dig?
Barnepigeklubben til tjeneste.
-Se der. Du har fået hjælp. -Ja.
Intet siger "gratis hushjælp" som adopterede kusiner.
Husk at gøre jeres sømme flade.
Og fold ind over de ujævne kanter.
Meget fint, Abiah.
Flot arbejde, fru Dickinson. Soldaterne bliver glade for pudevåret.
Åh tak.
Det er nu ikke til soldaterne, men til mit barnebarn.
Forhåbentlig kan jeg give ham det en dag.
-Mor, jeg prøvede. -Ikke nok.
Sue vil ikke lade fru Dickinson være sammen med barnet.
Jeg lever for al den sladder, jeg hører i sykredsene.
Jeg ville give alt for at holde mit første barnebarn.
Og høre ham kalde mig "bedstemor". Eller måske "Bedste".
-Eller "Famse". Hvad med "Cookie"? -Barnet har ikke fået navn endnu.
Men når han får et, bør han så ikke kalde mig Cookie?
-Det er ungdommeligt. -Ja.
Apropos børn... Tænk, at Jane er flyttet til Vietnam.
-Jeg har fået brev fra hende. -Hvad skrev hun?
Hun tog ahornsirup med på restaurant i Saigon,
og folk hældte det på deres dumplings. Det kaldes "New England-asiatisk fusion".
Hun er så canceled.
Emily, hvad laver du? Du spilder god musselin.
Undskyld. Tråden tog ligesom over.
Jeg troede, du ville hjælpe.
Ja, det kan soldaterne ikke binde om deres sår.
Jeg kan jo ikke sy.
Tag stingene ud, og begynd forfra. Vi spilder ikke god musselin.
-Gid jeg var mere som en edderkop. -Hvabehar?
En edderkop syede om natten
Uden noget lys
På den hvide bue.
-Hvor er det poetisk. -Fordi det er poesi.
Sy nu bare, Emily.
Smukke kanter, Vinnie.
Hvor har du stoffet fra? Sikke en dejlig glans.
Jeg river gamle kjoler op til bandager.
Tænk, at jeg gik i de kjoler for at betage mine bejlere.
Det nærmeste, jeg kommer en mand nu, er, når han svøber et blodigt sår i min silke.
Det lød dystert, min pige.
Jeg troede ikke, krigen ville vare så længe. Den virker så endeløs.
Ja, jeg mener, Amerika blev først grundlagt for 100 år siden.
Er det slut nu? Allerede?
Skal vi ikke lette humøret lidt? Har nogen mere te?
Te? Jeg vidste ikke, I ville have te. Piger, lav noget te.
Nej, jeg mener "te". Sladder. Snavs.
Jeg har noget te. Hver gang tre soldater dør i kamp,
dør fem andre af sygdom. Og de fem havde alle koner og kærester
og ekskærester, som stadig var forgabte i dem.
De var bare ikke klar til et forhold dengang.
Hun mener Ship og Joseph Lyman.
Joseph Lyman døde for Sydstaterne.
-Var det for tidligt? -Passer det?
Nåle er så spidse.
Emily, hvis du ikke kan sy, så strik noget.
Jeg er ikke skabt til håndarbejde.
-Vi må alle gøre vores. -Ja, du skal hjælpe.
Jeg prøver at hjælpe! Hele dagen. Men det gør aldrig noget bedre.
-Vi heler jo ikke de rette sår. -Hvad mener du med det?
Jeg mener den smerte, som er i folks hjerter.
Volden, hadet, lidelserne i deres sjæl.
Det vil jeg gerne helbrede. Med min poesi.
-Held og lykke med det. -Synes du ikke, poesi er vigtigt?
Spørgsmål til alle: Hvem er den største nulevende digter?
-Walt Whitman. -Korrekt.
Og hvad laver Walt Whitman for tiden?
Han er sygeplejer på et felthospital.
For selv Walt Whitman forstår, at hans ord er uvigtige lige nu.
Det vigtige er hans handlinger.
Arbejdet, han udfører, for at hjælpe sine medmennesker.
Jeg er ikke helt enig.
Vi trykker digte i Drum Beat.
Det er den unionistiske avis, min mand og jeg driver
under ledelse af selveste Abraham Lincoln.
Ja ja, din mand har mødt præsidenten.
Lincoln siger, vi gør gode ting for Unionen.
Og soldaterne elsker Drum Beat. De læser den på deres dødsleje.
Ja, poesi kan trøste en døende.
Er det, hvad du vil? Trøste folk?
Jeg synes, vi skal gøre folk utrygge.
Vi bør gå på gaden med vores raseri.
Kvinder fortjener stemmeret. Vi må kræve,
at forfatningen styrker kvinders rettigheder,
og vi må ikke fortælle min mand, at jeg siger det her.
Den snak vil jeg ikke høre i min spisestue.
Jeg tror, poesi kan hjælpe. Det håber jeg i hvert fald.
Ellers er mit liv meningsløst.
-Emily har ret. -Betty, fortsæt.
Henry er forfatter.
Jeg bebrejdede ham, at han satte det at skrive højere end familien.
Og ja, det splittede vores familie.
Men så...
Det, han skrev, syede os sammen igen.
De breve, han skriver til Helen, og som han plejede at skrive...
De blev vores eneste håb.
Jeg ved ikke, hvad jeg gør, hvis Helen ikke får flere breve.
Så...
Ja, jeg tror på skrivekunstens magt.
Nogle gange har vi ikke andet.
Det er rigtigt, Betty.
Og jeg er god til at skrive.
Hvad så, om jeg ikke kan sy og strikke? Eller holde en nyfødt?
Eller ordne alle de rodede familieforhold? Hvad så?
Det bedste, jeg kan gøre for verden, er at låse mig inde og skrive digte.
Men hvad nytter dine digte så?
Hvad?
Hvis du ikke kan klare verdens rod, hvorfor skulle nogen så lytte til dig?
Digte, der lukker virkeligheden ude...
...er så godt som døde.
Nå, skal vi sy videre?
Hundredvis af ledige fyre får lige nu deres ben skudt af, så...
Av, mit ben!
-Vi har en såret! -Austin?
Hvad er det for en larm?
-Svinet fik mig! -Hvad skete der?
Vi kom lidt op at slås. Det fløj med knuste flasker.
-Austin blev ramt i benet. -Han bløder jo!
Min søn er såret!
-Hent bandagerne! -De er jo til soldaterne.
-Austin, sæt dig. -Åh, Jane.
-Sæt dig. -Åh... hvor er Jane?
-Jane! -Hvor meget har du drukket?
Ikke nok til at drukne min sorg!
Austin, jeg har godt nyt.
Godt nyt? Vendte båden om? Er Jane kommet tilbage?
-Nej, hør nu efter. -Nej, fru Dickinson.
-Far har tilgivet dig. -Hvad?
Ja, Jeg har talt med ham, og han er slet ikke vred.
Han tager det så pænt.
Selvom du sagde de frygtelige ting, bærer han ikke nag.
-Han vil gerne lægge det bag sig. -Hold da op.
Han er et større røvhul, end jeg troede.
Austin, hvordan kan du sige det?
Han fornægter mine følelser, som han altid gør.
Selvfølgelig vil far gerne sige, at der ingen problemer er mellem os.
For problemet er ham.
Jeg vil skide på, hvad han synes. Jeg træder stadig ud af familien!
-Flyt dig, min søn lider! -Nej. Fru Dickinson, de er til...
Min stakkels dreng. Lad mig pleje dig.
Så, nu er mor hos dig.
-Kalder du det at træde ud? -Emily, hent noget vand. Hjælp lidt.
Jane.
Kom ind.
Hej, Emily. Må jeg komme ind?
George, du må ikke... Fint nok, du er på mit værelse.
Du må undskylde al den ballade.
-Jeg ville ikke lave postyr. -George, det er sent. Hvad vil du?
Jeg... Jeg ville give dig noget.
-The Atlantic? -Der er en artikel i, du vil synes om.
"Brev til en ung bidragyder." Gode råd til unge digtere.
Af Thomas Wentworth Higginson.
-Abolitionisten Higginson? -Ja. Han er vildt sej.
En af De Hemmelige Seks, der finansierede John Browns opstand.
Nu er han med i krigen nede sydpå.
Han leder Unionens første regiment sorte soldater.
-Lang rejse? -Helvedes lang.
Men jeg nåede frem.
Det er det vigtigste.
Han deltager i blodige slag,
og alligevel har han tid til poesi.
Jeg mener... Det er rimelig cool.
Fantastisk. Den vil jeg læse. Tak, George.
Brug det, hvis du vil. Ingen kan alligevel give dig gode råd.
-Du er på et helt andet niveau. -Det var pænt sagt.
Jeg har altid været din største fan.
Jeg føler bare, at mine digte er ligegyldige.
Hvad? Er du vanvittig?
Med alt det, der foregår i verden og i min familie...
...er det måske bedst, jeg ikke skriver.
-Du er sat i verden for at skrive. -Er jeg nu også det?
Måske burde jeg gøre mere for at hjælpe rigtigt.
Jeg ved kun én ting. Hvis jeg skulle vælge mellem dig og dine digte...
Ja?
Så ville jeg vælge digtene.
Det er faktisk det sødeste, du kan sige til mig.
-George, hvad laver du? -Jeg...
-Jeg tænkte bare, med krigen og alt det... -Det kan jeg ikke.
Mit hjerte tilhører en anden.
Hvor er livet noget rod.
Betty er tilbage. Der er min slemme tøs.
Sojourner. Den kjole er helt rigtig.
De kan se, jeg er en kvinde i den kjole.
Ja, de kan se, at du er den store Sojourner Truth.
Abolitionist, evangelist, stemmeretsforkæmper...
Og yderst single.
Vent, hvor er din fjerpen, din dygtige kælling? Vi skal i gang!
Jeg vil gerne skrive dine erindringer ned, men jeg er bare så træt.
Hvis jeg kan være den første sorte kvinde, der hiver en hvid mand i retten og vinder,
kan du også holde dig vågen én nat mere og skrive kapitlet om det.
Okay, okay!
Ja, du har ret. Vi må kæmpe videre. Ikke give op.
Som Henry altid sagde.
Nej, for jeg dør ikke. Jeg rejser hjem som et stjerneskud.
Jeg lyser natten op med min energi. Tænk, at jeg er 60 år!
Vi kender ikke din nøjagtige fødselsdato.
Betty, jeg er omkring 66, og jeg ser skidegodt ud.
Nå, hvor kom vi fra?
De har lige solgt din femårige søn illegalt til en plantageejer i Alabama.
Hvide mennesker er djævlen! Lad os berette.
Digte, der lukker virkeligheden ude, er så godt som døde.
Hr. Higginson.
Har De alt for travlt til at sige mig, om mine vers lever?
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve