BOŽSKÁ KOMEDIE
1. ČÁST PEKLO
Dobré překrásné ráno, dcero.
- Tati. - Ano.
Jsi na nohou!
Jsi oblečený.
Máš zase zdravou barvu.
Já vím. Cítím se o 100 % líp.
Ukázalo se, že jsem jen potřeboval pár dní odpočívat, a už je mi fajn.
Ze své choroby jsem si nicméně odnesl důležité poznání.
- Jaké? - Že zemřu.
- Cože? - Žádné slzy.
Ne, je to jen prostý fakt. Moc času mi už nezbývá.
Ano. Život je prchavý, krátká svíčka…
Sbohem, Eddy.
Než se naděješ, bude po mně, tak musím vyřídit spoustu papírování.
Papírování?
Ano. Situace je naléhavá.
Ne, musím si dát do pořádku veškerý majetek.
Musím přepsat závěť, notářsky ověřit dokumenty
a poslat své sebrané statě písaři,
nemluvě o darování slušných peněžních částek
nejpřínosnějším institucím Nové Anglie.
Emily, čas kvapí.
Musím upevnit svůj odkaz městu Amherst,
o světě nemluvě.
Za měsíc můžu být mrtvý,
jméno Edward Dickinson však lidé nezapomenou nikdy.
Fajn. No, tati, jsem moc ráda, že se cítíš lépe.
Chci si o něčem promluvit.
Mluv rychle, prosím. Musím zúřadovat významné peněžní dary.
Jistě.
Jakou roztržku?
No jak se Austin opil a řekl všechny ty hrozné věci
a tobě se doslova zastavilo srdce.
Až tak.
Poslyš, namouduši bych pochopila, kdybys s ním už nechtěl ani promluvit,
ale úpěnlivě tě žádám z celého srdce, prosím odpusť mu.
Ó, mé drahé, dramatické dítě.
Ani v nejmenším se na tvého bratra nezlobím.
- Nezlobíš? - Ne.
Ze setkání se smrtí jsem se poučil,
že život je krátký na to chovat zášť k jedinému synovi.
Já čekala, že budeš na nervy.
Emily, Austin si teď evidentně něčím prochází.
Nechci mu to vyčítat.
Chci ho podpořit, jak jen budu moct,
a jestli to znamená, že se mnou chvíli nebude mluvit… tak budiž.
Rozhodně ho nevyškrtnu ze závěti.
Ach, otče. To je skvělé. Nedokážu vůbec vyjádřit, jak jsem šťastná.
Můžeme dojít klidu a míru. Míru v téhle rodině, konečně.
Dickinsonová
Duše má chvíle v obvazech
- Čekala jsem víc volánů. - Jsou to smuteční šaty.
Já vím. A zatímco jiné ženy truchlí jen za jednoho manžela,
já truchlím za nepřeberně manželů, které ani nepotkám.
Takže to budeme muset kapku oživit.
Víš, podle mě volány nevyjadřují zrovna zármutek.
Opravdu? Myslíš, že by pomohl trochu větší výstřih?
Vinnie. Vinnie. Ahoj Betty. Skvělé zprávy. Táta není na Austina naštvaný.
- Válka Dickinsonových je u konce. - Jó!
Akorát že skutečná válka mezitím zuří dál, takže budu potřebovat pomoct.
Pomoct s čím?
Večer pořádám kroužek šití.
Teď mu říkám „Společnost amherstských dam na pomoc“.
Budeme dělat obvazy pro vojáky.
Podívejme, Vinnie. Přikládáš ruku k dílu.
Jo, takže je načase, aby sis osvěžila entlovací steh.
Vlastně jsem dnes večer chtěla psát.
Mám v hlavě tolik poezie.
Kvůli tomu konfliktu v naší rodině jsem ji ještě nezapsala.
Dnes večer si konečně můžu sednout v klidu a míru.
Promiň.
Mír teď nepřipadá v úvahu.
Země je ve válce, mí bývalí umírají a ty musíš pomoct.
Ani neumím šít.
To je pravda. Vážně neumí.
Dobře. Nemusíme se tomu smát.
Každý má přednosti. A k těm mým zrovna nepatří šití.
A proto se k nám večer připojí Betty.
Je nejlepší švadlena v Amherstu. Naučí nás dělat obinadla
a další potřeby pro vojáky.
- I tebe, Emily. - Ano, ale nemůžu se zdržet dlouho.
Pamatujte, mám… Omluvte mě.
Mám u sebe ubytovaného hosta. Jsem úplně vyčerpaná.
V noci jsem nespala.
Tenhle můj host mě nenechá vyspat.
- Kdo je ten host? - Ona chrápe?
Ne, ona mluví. Pomáhám jí sepsat paměti.
Je to výjimečná žena a prožila výjimečný život,
ale neumí číst ani psát, tak jí s tím pomáhám.
Už jsme probděly tři noci v řadě
a ona se prostě nezastaví.
Sype jednu příhodu za druhou. Sotva jí stačím.
To je úžasné, Betty. Je krásné takhle někomu pomáhat.
- Pomáhat psát pravdu. - No, aspoň tolik nemyslím na Henryho.
Stále se neozval?
Panebože. Co se Henrymu stalo?
Nevíme.
Už přes měsíc nám od něj nepřišel dopis.
- Jste vy dva ještě spolu? - Vinnie, prosím. Měj ohledy.
Poslyš, Betty. Naprosto to chápu.
Vím, jaké je ztratit někoho, koho jsem milovala,
nebo to s ním jednou dělala na večírku.
Henry není ztracený.
Někde tam je a velmi brzy Betty napíše.
To doufám, aspoň kvůli Helen.
Je tam. Betty, je. Neházím flintu do žita.
Dík, Emily.
To… To pomáhá.
To přesně chci dělat.
- Zkoušet pomoct. - Prima.
To zní, jako že večer budeš šít s ženami z Amherstu.
Vinnie, Betty, inspirujete mě. Můžeme všichni přiložit ruku k dílu
a udělat z tohohle světa lepší místo
a naplnit tuhle zemi láskou a dobrotou.
Ta mrcha mě nenechá pochovat miminko!
Fajn, nejvyšší čas odejít.
Nashle později. Nezapomeň náprstek navíc.
Kdo si u všech všudy myslí, že je?
Co je to za randál?
Ach, Edwarde! Vstal jsi z postele!
Ano. Udělalo se mi líp a napadlo mě jít dolů a upravit závěť.
No tak radši nic nenechávej Sue.
- Co provedla? - Nenechá mě pochovat vlastního vnuka.
Tak moment.
Kam se poděl respekt?
Nemluvě o tom, že právě já ho přivedla na svět.
No, technicky to byla Sue, ne snad?
Ale prosím tě. Akorát tam ležela a trošku tlačila.
Já zatím s využitím starodávných Norcrossovic porodnických dovedností
naváděla jeho hlavičku ke světlu. A takhle mi ona poděkuje?
Ani mě nepustí do pokoje.
A víš co? Upřímně, já ji nikdy nemusela.
Emily, potřebuji od tebe pomoct.
Ode mě? Co mám asi udělat?
Jsi jediná, koho poslechne.
Zrovna teď se sháněla výslovně po tobě.
Řekla: „Do mé ložnice smí jen Emily.“
Musíš tam jít a nějak ji usměrnit.
Ano. Chystala jsem se nahoru urovnat si myšlenky.
Emily, na tvé myšlenky nemáme čas.
Rodina se rozděluje, a když rychle nezakročíme,
to dítě nemusí nikdy poznat prarodiče.
Ale nebuď směšná.
Tomu dítěti je teprve týden. Měj strpení.
Strpení? Co mám asi dělat? Čekat, až dospěje?
- Jo. - Pouto se utváří ihned.
Potřebuji, aby znal můj pach.
Edwarde, tys to dítě ještě ani nespatřil.
Nemusím ho vidět. Už vím, že dál ponese jméno Dickinson,
a to mi stačí.
Což mi připomíná, že se musím vrátit k psaní závěti,
a v téhle hysterii nemůžu pracovat.
Tak se prosím kliďte, ano, prosím?
Půjdu, až Emily slíbí promluvit se Sue.
Tak dobře.
Dobře. Tak… já to zkusím.
Emily, nezapomeň na náš kroužek šití.
- Emily, rodina na tebe spoléhá. - Ano, Emily. Prosím, jdi.
Emily, udělej něco.
Žádné obavy. Emily Dickinsonová je tu, aby pomohla.
Je to pravda, drahá Sue?
Jsou dvě?
Jděte pryč.
Sue, to jsem já.
Emily? Pojď dál, prosím. Pojď dál.
Pojď sem. Máme tu pro tebe místo.
Právě pil. Teď spí.
Chceš si ho pochovat?
Já? Ne, dobrý. To je… Nejspíš bych ho upustila.
Výborně.
Ty se toho dítěte nechceš ani dotknout a tvá matka ho odmítá vrátit.
Jo, no, pokud jde o to…
Tak počkej. Ona tě sem poslala?
Možná.
- Můžeš mi říct, co se stalo? - Znáš svou matku.
Zkusila by miminko sama nakojit, kdybych jí dala sebemenší možnost.
Když je tady, jen mě kritizuje,
komanduje a dává mi rady, který nepotřebuju ani nechci.
Ona prostě… Musí prostě respektovat moje hranice.
Rozumím. Naprosto ti rozumím,
ale ona tak zoufale touží vytvořit si pouto s prvním vnoučetem.
Nemohla bys jí o malinko ustoupit? Prosím?
Nejdřív s ním chci strávit víc času já.
Za chvilku bude tohle dítě Dickinson.
Jen…
…mu prozatím dovol být Gilbert.
Fajn. Tak mi malýho Gilberta ukaž.
Řekni mu něco.
Chci, aby poznal tvůj hlas.
Ahoj drobečku.
Tady tvůj strýček Emily.
Strýček Emily zná muže, co roztáčí kočár jako náprstek.
Celý den točí kolem jako čtverák.
Jmenuje se…
Znáš odpověď?
- Do toho. Tipni si. - No tak, prcku.
Tak já ti to tedy povím. Jmenuje se Čmelák.
Představ si, kdybychom vychovávaly dítě spolu. Byl by to génius.
Zázračné dítě.
Sue, to je nemožný.
Je to nemožný?
Nebo to jen není to… co chceš ty?
Kde je Austin?
Venku s Georgem.
Šli skákat do Pufferova rybníka. Opili se domácí whisky.
Do rybníka? Je kosa. Není ani poledne.
No, tvůj bratr je dítě.
Nejspíš nepřijde ani na večeři. Chodí domů děsně pozdě.
Emily. Mohla bys přijít.
Můžeme si dát něco na zub. U krbu, s děťátkem.
Nebylo by to fajn?
Nemůžu.
Proč ne?
Slíbila jsem Lavinii, že večer přijdu na její kroužek šití.
Děláme obvazy pro vojáky.
Sakra.
Proč tohle vždycky uděláš?
Co dělám?
Dáš přednost rodině přede mnou?
Já nikdy… To není fér, Sue.
Nedávám přednost.
Možná je problém v tom.
Občas bych se ráda cítila upřednostněná.
Já bych dala přednost tobě před kýmkoli, kdykoli, kdekoli.
Moje rodina je na pokraji rozvratu.
Chci se jen postarat, aby všichni byli v pořádku. Jen se snažím pomoct, Sue. Já…
Je tolik možností, jak bys mi mohla pomoct.
Koukni, ani jsem na ten kroužek šití jít nechtěla.
Chtěla jsem večer psát básně, ale život pořád klade do cesty překážky.
Jo. Jo, život je takhle zapeklitej.
Mám básně, co chci napsat pro tebe.
Dobře, Emily.
Ale…
Ale co když potřebuju víc než tvoje básně?
Co když zrovna teď potřebuju tebe celou?
Klub chův k vašim službám.
- Hele, koukej. Máš výpomoc. - Jo.
Synonymem „neplacené práce“ jsou „osvojené sestřenice“.
Nezapomeňte uhlazovat švy
a překrývat nezačištěné okraje.
Krása, Abiahu.
Moc pěkně, paní Dickinsonová.
Ten povlak na polštář vojáci ocení.
Děkuji.
Tohle ale není pro vojáky. To je pro mého vnuka.
Snad mu ho jednoho dne budu moct předat osobně.
- Mami, já se snažila. Jasný? - Ne dost.
Sue nenechá paní Dickinsonovou trávit čas s miminkem.
Tak jo, dychtím po nejnovějších drbech z kroužků šití.
Víš, co bych dala, abych si mohla pochovat jediného vnuka?
Slyšet, jak mi říká „babičko“?
Nebo možná „babi“.
- Nebo „Gigi“. Nebo možná „Cookie“. - To dítě ještě ani nemá jméno.
Ale až mu nějaké dají, nemyslíš, že mi má říkat Cookie?
- Je to mladistvější. - Ano.
Když mluvíme o dětech, nemůžu uvěřit, že se Jane přestěhovala do Vietnamu.
- Už mi od ní přišel dopis. - Ty jo. Co píše?
Donesla do restaurace v Saigonu javorový sirup
a lidi si jím polili knedlíky.
Nazvala to „Novoanglicko-asijská fúze“.
Je naprosto vyloučená.
Emily, co to děláš? Plýtváš kvalitním mušelínem.
Pardon. Ta nit nějak zvítězila.
Říkalas snad, že chceš pomoct.
Jo. Tímhle si žádný voják zranění ovázat nedokáže.
Já vám to říkala. Neumím šít.
Tak stehy vytrhej a začni znovu. Nejde plýtvat kvalitním mušelínem.
Kéž bych byla víc jako pavouk.
Co prosím?
Pavouk se do tmy skryl
a tiše šil
celou noc bílý tyl.
To je tak poetické.
Ano, je to báseň.
Jen dál šij, Emily.
Nádherné obšití, Vinnie.
Kdes sehnala tuhle látku? Je nádherně lesklá.
Trhám svoje staré šaty na obvazy.
Těžko uvěřit, že jsem je nosívala, abych se líbila svým ctitelům.
Teď se k muži dostanu nejblíž,
když si ováže krvácející nohu kusem mého hedvábí.
Holka, to je teda ponurý.
Osobně mě ani nenapadlo, že válka potrvá tak dlouho.
Zdá se dočista nekonečná.
Já vím. Přeci… Ameriku založili teprve před 100 lety.
Je tohle její konec? Už?
Můžeme trochu odlehčit náladu? Co ještě nějaký „čajíček“?
Čaj? Já nevěděla, že si dáš.
Děvčata, jděte uvařit čaj.
Ne, myslím, jako, „čajíček“,
drby, pomluvy.
Tady máš trochu „čajíčku“. Na každé tři vojáky zabité v boji
dalších pět zemře na nemoc.
A těch všech pět mělo manželky, přítelkyně
a expřítelkyně, co po nich nepřestaly toužit.
Jen v tu dobu nebyly připravené na vztah.
Jde o Shipa a Josepha Lymana.
Joseph Lyman zemřel v boji za Konfederaci.
- Je na tyhle hovory brzy? - Vážně?
- Proč jsou jehly tak ostré? - Emily, když neumíš šít, tak něco upleť.
Nejsem stavěná na tradiční ženské ruční práce.
Emily, všechny musíme přispět.
Ano, musíš pomáhat.
Snažím se pomáhat!
Celý den se snažím,
ale nic, co dělám, zjevně ničemu neprospívá.
Stejně nezacelujeme skutečné rány.
Co tím myslíš?
Myslím tu bolest, která dlí v lidských srdcích.
To násilí, tu nenávist, to utrpení v jejich duších.
Tohle chci vyléčit.
Svou poezií.
- Hodně štěstí. - Myslíš, že na poezii nezáleží?
Otázka pro skupinu: Kdo je největší žijící básník v Americe?
- Walt Whitman. - Správně.
A co dnes Walt Whitman dělá?
Podělanou sestru v polní nemocnici.
Protože i Whitman si uvědomuje, že na jeho slovech teď nezáleží.
Záleží na jeho činech,
na práci, kterou odvádí v terénu, aby pomohl druhému.
Nevím, jestli souhlasím.
Vydáváme poezii v Drum Beatu.
To jsou noviny Unie, které s manželem připravujeme
pod vedením samotného Abrahama Lincolna.
Chápeme. Tvůj manžel se setkal s prezidentem.
Lincoln říká, že děláme skvělé věci pro Unii.
A vojáci Drum Beat zbožňují. Čtou ho dokonce i na smrtelné posteli.
Á? Poezie přináší umírajícím útěchu.
A to je vše, co chceš dělat? Dávat lidem útěchu?
Promiň, ale myslím, že máme spíš poukazovat na neutěšenost.
Měly bychom vyjít se vztekem do ulic.
Ženy zaslouží volební právo. Musíme jasně požadovat,
aby se v ústavě uplatnila práva žen,
a musíme neříct mému manželovi, že něco takového povídám.
S těmihle řečmi můžeš hned vyjít z mé jídelny.
Podle mě poezie pomoct může. Nebo v to aspoň doufám.
Jinak můj život postrádá smysl.
- Myslím, že Emily má pravdu. - Betty, pokračuj.
Henry je spisovatel.
Vyčítala jsem mu, že dává přednost svému psaní před naší rodinou.
A je pravda, že naši rodinu rozdělilo.
Ale pak to…
Jeho psaní nás znovu semklo.
Dopisy, které píše Helen, které psával…
Staly se jejím jediným zdrojem naděje.
Bože, nevím, co budu dělat, jestli už Helen další dopis nedostane.
Takže…
Ano, opravdu věřím v moc psaní.
Občas je to vše, co doopravdy máme.
To je pravda. To je pravda, Betty.
A psaní je to, v čem jsem dobrá.
No a co, že neumím šít ani plést? Nebo chovat novorozence?
Nebo spravit ty rozháraný vztahy v naší rodině? No a co?
Nejlepší, co můžu pro svět udělat, je uzavřít se a psát poezii.
Ale k čemu tvé básně budou, jestli to uděláš?
Cože?
Když neustojíš těžkosti světa,
tak proč by někdo chtěl slyšet, co máš na srdci?
Psaní, co nepřipouští skutečný svět,
je prakticky mrtvé.
No, pojďme se vrátit k šití,
protože stovky žádoucích broučků přicházejí o nohy.
Moje noha!
- Hej. Mám tu zranění - Austine?
- Co ten hluk? - Jsi v pořádku?
- Dostal mě! - Co se stalo?
Dostali jsme se do drobný barový rvačky. Flašky lítaly.
- Jedna Austinovi rozřízla nohu. - Bože. Krvácí.
Můj syn je zraněný!
Dones obvazy!
Ale ty jsou pro vojáky.
- Austine, seď. - Jane.
- Sedni si. - Kde… Kde je Jane?
- Jane! - Kolik jsi toho vypil?
Ne dost, abych utopil smutek.
- Austine, mám dobrý zprávy. - Ne.
- Dobrý zprávy? - Ano?
Otočila se ta loď? Je Jane zpět?
- Ne. Ne. Poslouchej. - Ne! Paní Dickinsonová…
- Táta ti odpouští. - Co?
Jo. Já s ním mluvila a není na tebe vůbec naštvanej.
- Je velkorysej. - Jsme tu celý den.
A i když jsi řekl všechny ty hrozný věci,
nechová zášť.
Je připravenej jít dál.
Ty jo.
Je ještě větší kretén, než jsem myslel.
Austine, jak to můžeš říct?
Jen se snaží popřít moje pocity, jako to dělal vždycky.
Jasně, táta by moc rád řekl, že mezi náma žádnej problém není.
To protože tím problémem je on.
No, je mi u prdele, co si myslí.
Pořád se odtrhuju od týhle rodiny!
- Z cesty. Můj syn trpí. - Ne.
Ale paní Dickinsonová, ty jsou pro U…
Ty můj chudáčku.
Ošetřím tě.
Ano, máma to spraví.
Tomuhle říkáš odtržení?
- Jane. - Emily, dones mu vodu. Zkus pomoct.
Jane.
Dále.
Ahoj Emily. Můžu dál?
Georgi, neměl bys… Tak jo, bezva. Jo, jsi v mým pokoji.
Promiň ten kravál.
- Takovej rozruch jsem způsobit nechtěl. - Georgi, je pozdě. Proč tu jsi?
Chtěl jsem ti něco dát.
Atlantic?
Je v něm článek, co by se ti moh líbit.
„Dopis mladému přispěvateli“. Rady mladým básníkům.
Od Thomase Wentwortha Higginsona.
Toho abolicionisty?
Jo. Ten chlap je fakt frajer.
Víš, že byl v šestici financujících vzpouru Johna Browna?
Teď je na jihu a bojuje ve válce.
Vede úplně první jednotku černošských vojáků Unie.
Dlouhá cesta?
Děsně.
Ale dorazil jsem.
O to jde.
Takže je uprostřed válečné vřavy
a stejně si najde čas starat se o poezii.
No… to je fakt úchvatný.
To je úžasný.
Určitě si to přečtu. Díky, Georgi.
Jo, no, ber, nebo nech bejt.
Tobě stejně nikdo nemá co radit.
Jsi na úplně jiný úrovni.
To je… To je od tebe milý.
Víš přece, že jsem vždy byl tvůj největší fanoušek.
Mám pocit, že na mých básních ani nezáleží.
Cože? To je šílený.
Říkám si, že možná při tom všem, co se děje, ve světě i v mý rodině…
…bude pro všechny lepší, když přestanu psát.
Pro psaní ses zrodila.
Co když ne?
Možná musím dělat víc, abych skutečně pomáhala.
Já vím jen tohle.
Kdybych si měl vybrat mezi tebou a tvýma básněma?
Jo?
Vybral bych si tvý básně.
Tak jo, to je fakt to nejrozkošnější, co můžeš říct.
- Georgi, co to děláš? Georgi? - Já…
- Já jen myslel, když je ta válka a tak… - Georgi, já nemůžu.
Moje srdce patří někomu jinému.
Ježíši, život je složitej, viď?
MĚSÍČNÍK
Betty je zpátky. Tady je moje zkažená ženská.
Sojourner. Ty šaty jsou parádní.
No v těchhle šatech poznaj, že jsem ženská.
Ano, poznají. Budou vědět, že jsi úžasná Sojourner Truth,
abolicionistka, misionářka, bojovnice za volební právo…
A věhlasně nezadaná.
Počkat. Kde máš brk, ty renesanční zkažená ženo?
Zpátky do práce.
Vážně chci dál přepisovat tvoje paměti, ale jsem strašně unavená.
Betty, jestli já můžu bejt první černošská žena, co žaluje bělocha u soudu,
ty můžeš zůstat další noc vzhůru a napsat, jak jsem to udělala.
Tak jo. Tak jo!
- Ano, máš pravdu. - Jo.
Musíme dál bojovat. Nesmíme se vzdát.
- To Henry říkával. - Pravda.
Protože já neumřu. Ne, vrátím se domů jako létavice.
Dívej se, jak rozzářím noc svou energií.
Věříš, že je mi 60?
Neznáme tvé přesné datum narození.
Betty, je mi zhruba 66 a vypadám senzačně.
Tak. Kde jsme byly?
Právě nezákonně prodali tvého pětiletého syna
plantážníkovi v Alabamě.
Běloši jsou zlo. Pusťme se do vyprávění.
Psaní, co nepřipouští skutečný svět, je prakticky mrtvé.
Pane Higginsone,
jste tak hluboce zaměstnaný, než abyste řekl, zda je má poezie živá?
Překlad titulků: Jiří Sailer Báseň: Jiří Šlédr