"БОЖЕСТВЕНА КОМЕДИЯ" Д. АЛИГИЕРИ
ПЪРВА ЧАСТ: "АД"
Прекрасна сутрин, дъще.
Татко. - Да.
Станал си!
Облякъл си се.
Лицето ти вече не е бледо.
Знам. Чувствам се напълно изцерен.
Явно съм имал нужда от няколко дни почивка и вече се чувствам добре.
Но болестта ми помогна да осъзная нещо важно.
Какво е то? - Че ще умра.
Какво? - Няма нужда от сълзи.
Това е факт. Не ми остава много време.
Да, животът лети, гасне като свещица...
Сбогом, Еди.
Още миг и няма да ме има,
значи трябва да сложа в ред книжата си.
Книжата ли?
Да. Положението не търпи отлагане.
Трябва да сложа в ред имуществото си.
Ще преработя завещанието си, ще заверя документите си
и ще изпратя есетата си за препис.
Да не забравяме даряването на подходящи суми
на най-значимите институции в Нова Англия.
Емили, часовникът тиктака.
Трябва да оставя значима следа от присъствието си в град Амхърст,
както и в света.
Може да умра след месец,
но хората винаги ще помнят името Едуард Дикинсън.
Татко, радвам се, че се чувстваш по-добре.
Исках да поговорим за нещо.
Говори бързо. Трябва да уредя някои големи дарения.
Ясно. Става въпрос за пререканията между теб и Остин.
Какви пререкания?
Когато Остин се напи и наговори ужасни неща,
а после сърцето ти буквално спря.
Това ли?
Виж, наистина ще те разбера, ако никога не му проговориш,
но те умолявам, моля те от сърце да му простиш.
Скъпото ми емоционално дете.
Изобщо не съм ядосан на брат ти.
Така ли? - Да.
Допирът до смъртта ме научи,
че животът е кратък и не бива да се гневя на едничкия си син.
Мислех, че си разстроен.
Очевидно е, че Остин минава през труден период.
Не трябва да му се сърдя.
Искам да го подкрепя по всеки възможен начин
и ако това значи той да не ми говори, така да бъде.
Няма да го лиша от наследство.
Татко. Фантастично. Не мога да ти опиша колко се радвам.
Може да постигнем мир. Най-сетне мир в това семейство.
ПОНЯКОГА ДУШАТА Е РАНЕНА
Мислех, че ще има още волани. - Това е траурна рокля.
Знам. И докато другите жени жалеят само един мъртъв съпруг,
аз скърбя за безброй съпрузи, които дори няма да срещна.
Затова трябва да е с повечко.
Според мен воалите не показват, че скърбиш.
Така ли? А по-дълбоко деколте дали ще помогне?
Вини. Здравей, Бети. Добра новина. Татко не се сърди на Остин.
Войната на Дикинсън приключи.
Истинската война обаче продължава, затова ще ми е нужна помощта ти.
За какво?
Ще събера шивашкия клуб.
Но го нарекох "Амхърстска дамска група за подкрепа".
Ще правим бинтове за войниците.
Браво, Вини. Даваш своя принос.
Да, време е да подобриш бодовете си.
Всъщност довечера щях да пиша.
Много стихове се въртят в главата ми.
С тези кавги в семейството нито един ред не видя бял свят.
Най-сетне довечера ще попиша в мир.
Съжалявам.
Забрави за мира сега.
Война е, бившите ми приятели умират, трябва да помогнеш.
Не мога да шия.
Вярно е, наистина не може.
Не ми се присмивайте.
Всеки има силни страни. Шевът не е сред моите.
Затова Бети ще е с нас довечера.
Тя е най-добрата шивачка в Амхърст. Ще ни научи да правим бинтове
и други неща за войниците.
И теб ще научи. - Да, но не мога да остана дълго.
Не забравяйте, че имам... Извинете.
Имам гостенка. Направо съм изтощена.
Не спах снощи.
Моята гостенка ме държи будна по цели нощи.
Коя е тя? - Да не хърка?
Не, говори. Помагам й да напише историята на живота си.
Тя е невероятна и е преживяла изключителни неща,
но не може да чете и пише, затова аз записвам.
Не сме спирали от три нощи,
а тя говори и говори.
История след история. Едва успявам да записвам.
Това е невероятно, Бети. Чудесно е да помагаш на някого.
Да помагаш да изрази мислите си. - Поне забравям за Хенри.
Още ли няма вест от него?
Боже. Какво се е случило с Хенри?
Не знаем.
Нямаме писмо от него повече от месец.
Все още ли сте заедно? - Вини, прояви деликатност.
Виж, Бети. Напълно те разбирам.
Знам какво е да загубиш човек, когото си обичала
или с когото си се забавлявала една нощ.
Хенри не си е отишъл.
Той е там някъде и съвсем скоро ще пише на Бети.
Надявам се, поне заради Хелън.
Той е жив, Бети, наистина. Няма да престана да се надявам.
Благодаря, Емили.
Това е от помощ.
Точно това искам. Да помагам, както мога. - Чудесно.
Значи ще се присъединиш към клуба довечера.
Вини, Бети, вие ме вдъхновявате.
Всички можем да допринесем.
Можем да направим света по-добро място
и да изпълним страната с любов и доброта.
Тази кучка не ми дава да подържа бебето!
Изглежда е време да си ходя.
До после. И донеси още един напръстник.
За кого се мисли, за бога?
Каква е тази врява?
Едуард! Ти си станал!
Почувствах се по-добре и реших да прегледам завещанието си.
По-добре не оставяй нищо на Сю.
Какво е сторила? - Не ми дава да подържа внука си.
Аз съм единствената жива баба на детето.
Къде е уважението й?
Да не говорим, че аз го доведох на този свят.
По-точно Сю го е довела, нали?
Моля те. Тя само лежеше и леко напъваше.
Докато аз използвах предаваните от векове акушерски умения на Норкрос,
за да насочвам пътя му към светлината, а ето как ми се отблагодарява тя.
Дори не ме пуска в стаята.
Знаеш ли какво? Никога не съм я харесвала.
Емили, нуждая се от теб.
От мен? Какво да направя аз?
Само теб ще послуша.
Току-що изрично поиска да те види.
Каза: "Само Емили може да влиза тук".
Отиди да й налееш малко разум.
Мислех да се кача горе, за да събера мислите си.
Нямаме време за твоите мисли.
Семейството се разпада и ако не реагираме бързо,
детето няма да познава баба си и дядо си.
Не ставай смешна.
Бебето е едва на седмица. Имай търпение.
Търпение? Какво да правя - да чакам да порасне ли?
Да. - Връзката се създава още в началото.
Трябва да опознае мириса ми.
Едуард, ти дори не си виждал детето.
Не е нужно. Вече знам, че ще носи името Дикинсън,
а това ми е достатъчно.
Като стана дума, трябва да продължа с делата си,
а тази истерия ми пречи.
Затова излезте оттук, ако обичате.
Ще чакам Емили да обещае да убеди Сю.
Добре.
Добре. Ще се опитам.
Емили, не забравяй за клуба довечера.
Емили, семейството разчита на теб.
Да, Емили, върви.
Направи нещо.
Не се тревожете. Емили Дикинсън ще ви помогне.
Вярно ли е, скъпа Сю?
Двама ли сте вече?
Махай се.
Сю, аз съм.
Емили, влизай.
Ела насам. Има място и за теб.
Току-що го накърмих. Сега спи.
Искаш ли да го подържиш?
Аз ли? Не. Сигурно ще го изтърва.
Браво.
Дори не искаш да докоснеш бебето, а майка ти не иска да го остави.
Да, а по този въпрос...
Чакай малко. Тя ли те изпрати тук?
Може би.
Ще ми кажеш ли какво стана? - Знаеш я майка ти.
Щеше да се опита да го накърми,
ако й бях позволила.
Когато идва тук, само ме критикува,
командва и натрапва съвети, които не са нужни, нито желани.
А трябва...
Трябва да зачита някои граници.
Разбирам те. Напълно те разбирам,
но тя отчаяно иска да създаде връзка с първото си внуче.
Може ли да й позволиш някои неща? Моля те.
Първо трябва аз да съм повече с него.
Скоро това бебе ще е Дикинсън.
Просто...
Нека засега да е само Гилбърт.
Добре. Дай да видя малкия Гилбърт.
Кажи му нещо.
Искам да запомни гласа ти.
Здравей, мъниче.
Аз съм чичо ти Емили.
Чичо Емили познава мъж с карета колкото напръстник.
Върти колелата цял ден с пета.
Казва се...
Знаеш ли отговора?
Хайде. Опитай да познаеш. - Хайде, бебчо.
Добре, ще ти кажа. Той се казва Пчелата.
Представи си дете, отгледано от нас.
Ще бъде гений.
Чудо на природата.
Сю, невъзможно е.
Невъзможно ли е?
Или просто ти не го искаш?
Къде е Остин?
Излезе с Джордж.
Решиха да скачат в езерото Пъфър. Напиха се с домашно уиски.
В езерото ли? Много е студено. Още е рано.
Брат ти е като дете.
Може да не се върне за вечеря. Винаги е навън до късно.
Емили, може да дойдеш.
Ще хапнем край огъня заедно с бебето.
Няма ли да е чудесно?
Не мога.
Защо?
Обещах на Лавиния да ида на сбирката на шивашкия й клуб довечера.
Ще правим бинтове за войниците.
По дяволите.
Защо винаги постъпваш така?
Как?
Избираш семейството си пред мен.
Никога... Не е честно, Сю.
Не избирам никого.
Може би това е проблемът.
Понякога искам да се чувствам избрана.
Аз бих избрала теб пред всеки друг, по всяко време и на всяко място.
Семейството ми може да се разпадне.
Искам само да се погрижа всички да са добре.
Опитвам се да помогна.
Можеш да ми помогнеш по хиляди начини.
Дори не искам да ходя на сбирката на клуба.
Искам само да пиша стихове, но все се случва нещо.
Да. Животът понякога е объркан.
Искам да пиша стихове за теб.
Добре, Емили.
Но...
А ако искам нещо повече от стиховете ти?
Ако имам нужда от теб цялата?
Бавачките са на вашите услуги.
Само виж. Имаш помощнички. - Да.
Защото "осиновени братовчедки" означава "безплатен труд".
Не забравяйте да изравните шевовете
и да покриете неравния край.
Много добре, Абая.
Добра работа, г-жо Дикинсън.
Войниците ще харесат тази калъфка.
Благодаря.
Но не е за войниците, а за внука ми.
Дано някой ден да успея да му я дам лично.
Мамо, опитах се. - Но не достатъчно.
Сю не дава бебето на г-жа Дикинсън.
Обожавам да слушам клюки в шивашки клубове.
Бих дала всичко, за да подържа първия си и единствен внук.
Да чуя как ми вика "бабо"?
Или "бабче".
Или "бабке". Може би "миличка". - Бебето дори още няма име.
Но когато го кръстят, дали ще ме нарича "миличка"?
Ще ме прави по-млада. - Да.
Като стана дума, не мога да повярвам, че Джейн замина за Виетнам.
Вече получих писмо от нея. - О, боже. Какво пише?
Занесла кленов сироп в един ресторант в Сайгон
и накарала хората да залеят кнедлите.
Нарекла го "новоанглийско-азиатска смес".
Невъзможна е.
Емили, какво правиш? Хабиш хубавия муселин.
Съжалявам, конецът превзе всичко.
Каза, че искаш да помогнеш.
Да. Няма как войник да превърже раните си с това.
Казах ви. Не мога да шия.
Разший го и започни отначало.
Не може да хабим муселина.
Иска ми се да бях паяк.
Моля?
Паяк вие тъничко въже.
Нощем в мрак тъче
под арка от лъчи.
Колко поетично.
Да, защото е поезия.
Продължавай да шиеш.
Хубаво поръбване, Вини.
Откъде взе плата? Има много приятен блясък.
Режа стари рокли, за да правя бинтове.
Странно е, че носех тези рокли, за да се харесам на ухажорите си.
Сега ще имам допир с мъж
само ако той превърже кървящия си крак с моята коприна.
Доста черногледо.
Лично аз не вярвах, че войната ще е толкова дълга.
Сякаш никога няма да свърши.
Така е. Америка е основана едва преди 100 години.
Дали това е краят й? Толкова скоро?
Хайде да се разведрим. Имате ли нещо по-пикантно?
Пикантно? Не се сетих да предложа.
Момичета, пригответе почерпка.
Не, друго имах предвид -
някоя клюка, нещо скандално.
Ето нещо пикантно. Ако на бойното поле умрат трима,
още петима умират от болести.
А тези петимата имат съпруги, приятелки
и бивши приятелки, все още влюбени в тях.
Но в онзи момент не са имали нагласа за връзка.
Заради Шип и Джоузеф Лайман е.
Джоузеф умря, биейки се за Конфедерацията.
Нали няма да подхващаме темата? - Така ли?
Защо иглите са толкова остри?
Емили, щом не можеш да шиеш, оплети нещо.
Не съм създадена за обичайните женски умения.
Трябва да дадем своя принос.
Трябва да помогнеш.
Опитвам се!
Цял ден се опитвам,
но каквото и да правя, нещата не се оправят.
Изобщо не лекуваме истинските рани.
Какво имаш предвид?
Говоря за болката, която се таи в сърцата на хората.
Жестокостта, омразата, страданието в душите им.
Тези неща искам да изцеля.
С поезията си.
Дано успееш. - Да не казваш, че поезията не е нужна?
Въпрос към групата. Кой е най-великият жив поет в Америка?
Уолт Уитман. - Правилно.
А какво прави той сега?
Помага в полева болница.
Защото дори той осъзнава, че в момента думите му нищо не променят.
Важни са действията му,
работата, която върши, за да помага на хората.
Не бих се съгласила.
В "Барабан" публикуваме поезия.
Това е вестникът на Съюза, който списваме с мъжа ми
под ръководството на самия Ейбрахам Линкълн.
Ясно. Съпругът ти се е срещал с президента.
Линкълн казва, че вършим велики неща за Съюза.
А войниците обожават "Барабан". Дори на смъртното си ложе го четат.
Ето. Поезията облекчава умиращите.
И само това ли ще правиш? Ще утешаваш хората?
Мисля, че трябва да ги накараме да се почувстват неловко.
Трябва да излеем гнева си на улиците.
Жените заслужават да гласуват. Трябва изрично да поискаме
конституцията да подкрепя правата на жените.
И не казвайте на мъжа ми, че съм говорила така.
Такива думи нямат място във всекидневната ми.
Поезията помага.
Поне така се надявам.
Иначе животът ми ще е безсмислен.
Мисля, че Емили е права.
Изкажи се, Бети.
Хенри е писател.
Обвинявах го, че предпочита писането пред семейството ни.
И с право, то ни раздели.
Но после...
Писането му отново ни сближи.
Писмата, които изпраща на Хелън... които изпращаше...
Само те й даваха надежда.
Не знам какво ще правя,
ако Хелън не получи друго писмо.
Така че...
Да, наистина вярвам в силата на писаното слово.
Понякога само това имаме.
Точно така. Вярно е, Бети.
А писането е силната ми страна.
Какво като не мога да шия и плета? Или да държа новородени?
Или да оправям обърканите отношения у дома? Какво от това?
Това, което мога да направя за света, е да се затворя и да пиша поезия.
Но тогава какво ще допринесеш с поезията си?
Моля?
Ако не се справяш с трудностите в живота, защо някой би се заслушал в думите ти?
Творби, откъснати от истинския живот,
са като мъртви.
Може би е по-добре да пошием,
защото стотици подходящи женихи са с ранени крака.
Затова...
Кракът ми!
Влизаме. Има ранен. - Остин?
Каква е тази врява? - Добре ли си?
Копелето победи! - Какво стана?
Имаше леко сбиване в кръчмата. Летяха бутилки.
Остин поряза крака си на една. - Боже. Той кърви.
Синът ми! Ранен е!
Донесете бинтовете!
Но те са за войниците.
Остин, седни. - Джейн.
Седни тук. - Къде е Джейн?
Джейн! - Колко си изпил?
Недостатъчно, за да удавя мъката.
Остин, чуй ме. Имам добра вест. - Не.
Добра вест ли? - Да.
Корабът се е върнал? Джейн е тук?
Не, не. Чуй ме. - Не! Г-жо Дикинсън...
Татко ти прощава.
Да. Говорих с него, изобщо не ти се сърди.
Постъпва почтено. - Тук сме цял ден.
И макар че ти наговори куп ужасни неща,
той не ти се сърди.
Гледа само към бъдещето.
Значи е по-долен, отколкото си мислех.
Остин, как можа да го кажеш!
Опитва се да пренебрегне чувствата ми, както винаги.
Разбира се, с удоволствие ще каже, че няма проблем между нас.
Защото проблемът е той.
Не давам пукната пара за неговото мнение.
Все още се отричам от това семейство!
Дръпни се. Синът ми страда. - Не.
Но, г-жо Дикинсън, тези са за...
Горкото ми момче. Ще се погрижа за теб.
Всичко е наред. Мама е тук.
Това ли е отричането ти?
Джейн. - Емили, донеси му вода. Помогни.
Джейн.
Влез.
Здравей, Емили. Може ли да вляза?
Джордж, не бива да... Добре. Хубаво, да, ти си в стаята ми.
Извинявай за врявата.
Не исках да причиня такава суматоха. - Късно е. Защо си дошъл?
Исках да ти дам нещо.
"Атлантик".
Има една статия, която може да ти хареса.
"Писмо до младия дописник". Това са съвети за млади поети.
От Томас Уентуърт Хигинсън.
Хигинсън аболиционистът?
Да, много е готин.
Знаеш ли, че е финансирал бунта на Джон Браун?
Сега се бие на юг.
Води първия полк от чернокожи войници на Съюза.
Дълъг път?
Адски дълъг.
Но стигнах дотук.
Само това е важно.
Макар че е там в разгара на битките,
той все пак намира време да мисли за поезия.
Искам да кажа... Удивително е.
Това е невероятно.
Непременно ще я прочета. Благодаря.
Да, прочети я, ако искаш.
Няма нужда друг да ти дава съвети.
Ти си на много по-високо ниво.
Това е много мило.
Знаеш, че винаги съм бил най-големият ти почитател.
Но усещам, че стиховете ми не са от значение.
Какво? Глупости.
Заради положението в страната и в семейството ми
може да е по-добре за всички да спра да пиша.
Ти си родена, за да пишеш.
Дали е така?
Може би трябва да правя повече, за да помогна наистина.
Едно нещо знам.
Ако трябваше да избирам между стиховете ти и теб...
Да?
...щях да избера стиховете.
Това е най-милото нещо, което си ми казвал.
Джордж, какво правиш? Джордж? - Аз...
Реших, че заради войната и...
Джордж, не мога.
Сърцето ми принадлежи на друг.
Животът е сложен, нали?
ЕЖЕМЕСЕЧНИК "АТЛАНТИК"
Бети се върна. Ето го лошото ми момиче.
Соуджърнър. Тази рокля е убиец.
Така ще стане ясно, че съм жена.
Да. Ще стане ясно, че ти си великата Соуджърнър Трут,
аболиционистка, евангелистка, активистка за равни права...
Необвързана знаменитост.
Чакай. Къде е перото ти, жено с хиляди таланти?
Да се залавяме отново.
Иска ми се да продължа да записвам мемоарите ти, но съм много уморена.
Щом аз успях да стана първата чернокожа, съдила бял мъж и спечелила,
ти ще успееш да будуваш още една нощ, за да запишеш как е станало.
Добре. Добре!
Да, права си. - Да.
Ще продължим борбата. Няма да се откажем.
Така казваше Хенри. - Прав е.
Няма да умра. Ще се прибера у дома като падаща звезда.
Ще осветя нощта с енергията си.
Вярваш ли, че съм на 60 г.?
Не знаем кога си родена.
На около 66 г. съм, а изглеждам страхотно.
И така. Докъде бяхме?
Точно бяха продали незаконно петгодишния ти син
на плантатор от Алабама.
Белите са дяволи. Ще ти разкажа.
Творби, откъснати от истинския живот, са като мъртви.
Г-н Хигинсън,
Ще отделите ли малко време, за да кажете дали стихът ми е жив?
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева