Привіт.
Чудовий день для хрещення.
Я не знаю. Щось не так.
Що ти кажеш?
Мабуть, це все той Джон Браун. Не знаю.
Мені вночі снився поганий сон.
А ми ж уночі бавилися.
Я радий, що ми помирилися.
Я теж.
Тепер прощайся з рідними,
ми переїжджаємо в Новий Орлеан.
-Стоп. Що? -Потім поговоримо.
Як мило з твого боку допомогти Джейн.
Вона попросила мене стати хрещеним батьком дитини. Вона вдова, і я мусив.
Авжеж.
Де Емілі?
Мабуть, удома. Вона нечасто ходить до церкви.
Після публікації вірша я її не бачила.
Вона ніби ховається від мене.
Так, ну...
На твоєму місці я б її не чіпав.
Але...
Мені треба дещо їй сказати.
Гадаю, вона вже все знає.
Ось Джейн.
-Починаймо. -Привіт.
Не давай людям забути, що ти іще мій чоловік.
Ніхто тут не має таких ілюзій.
Привіт.
Хіба він не гарненький?
Зупини.
Дікінсон
Вогонь не загасити
Привіт, Меггі. Що нового?
Ну, знаєте.
Спокійна неділя.
Відпочиваю собі.
Я в неділю не відпочиваю. У неділю теж є новини.
Щодня щось стається.
Я помираю з голоду.
Є щось перекусити?
На кухні мають бути сливи.
А ростбіф є?
Піду подивлюся.
Не хочете зняти пальто?
Ні, я ненадовго.
Просто хотів швиденько перекусити перед дорогою.
І думав попрощатися з Дікінсонами.
Більшості з них немає.
Вони в церкві на хрестинах.
Одна є.
Містере Боулз, треба поговорити.
Ви дивно поводитеся. Усе гаразд?
Містере Боулз, пройдемо у вітальню?
Піду пошукаю щось попоїсти.
Що сталося?
Я хочу вас про щось попросити.
Добре.
Але чому ви говорите зі стіною?
Бо бережу очі.
Мої очі дуже чутливі,
я боюся осліпнути, подивившись на вас.
Дивно.
Містере Боулз, мої вірші ще у вас?
Ті, що я вам дала?
Авжеж. У портфелі.
Перегляну їх ще раз у поїзді.
У вас першокласні вірші. Ви й самі це знаєте.
Вони вражають.
На жаль, я попрошу вас їх мені повернути.
Що ви сказали?
Я чемно сказала...
що ви повинні повернути їх мені.
-Повернути? -Так.
Негайно.
Добре, я зрозумів.
Я вже досить довго був вашим видавцем.
Це ваша чергова гра,
ви прикидаєтеся, що не хочете публікуватися.
Випинання чеснот. Награна скромність.
Це гарно, але...
вам більше не треба так поводитися.
Це не гра.
Добре.
Містере Боулз, після болісних роздумів я зрозуміла,
що не хочу публікуватися.
І тому прошу...
Ні. Ні, я вимагаю від вас віддати мої вірші.
Емілі.
Ваш вірш мав успіх.
Ви от-от станете всесвітньо відомі.
Людям сподобався опублікований вірш, вони хочуть ще.
Це брехня.
-Декому не сподобався. Я чула. -Ні. Не просто сподобався.
Він узяв їх за душу.
Змусив замислитися, задавати питання.
Він провокаційний. Він викликав реакцію.
Для письменника це найбільша нагорода.
Емілі, кажу вам.
Скоро ви станете найвидатнішою поетесою Нової Англії, може, Америки.
І я допомагаю вам не заважати самій собі.
Зараз мені заважаєте тільки ви.
Ой, це боляче.
Віддайте мої вірші.
Моя газетна імперія розширюється.
І ви можете бути в ній. Хіба ви не допоможете будувати імперію?
У мене була імперія!
Отут.
А ви її в мене вкрали.
Ви...
і Сью.
Отже, причина в Сью.
Не розумію, про що ви.
Ви знаєте про нас, так?
Я зрозумів, що сталося.
Ви дізналися про мене зі Сью й тепер ревнуєте.
Ви думали, що я з вами фліртую.
Морочу вам голову.
Але це не так.
Мене цікавила лише ваша творчість,
на ній ви й повинні зосередитися.
Не дайте емоціям стати на заваді вашому успіху.
З жінками так часто буває.
Мені потрібні мої вірші.
Ні, Емілі. Вам потрібен я.
Мало хто так переймався б вами.
А я переймаюся, бо розумію вас.
Ви чудна, ексцентрична, хвора й дивна,
але ви жінка і черпаєте з цього натхнення.
На жаль, світ хотів би ігнорувати вас,
але я йому не дозволю.
Ніхто б не звертав на вас уваги,
якби я не вказав на вас пальцем.
Повірте.
Без мене ви безсилі.
Колись ви це згадаєте й подякуєте мені.
Прошу ще раз...
віддайте мої вірші.
Ні.
Як ви смієте?
Ви віддали їх мені, тепер вони мої.
Я вам їх не віддам.
Гаразд.
Якщо не віддасте, доведеться їх забрати.
Знаєте що? Уже пізно.
Що?
Я відіслав один з них у редакцію.
Сьогодні він буде надрукований.
Вибачте.
-Не чіпайте мій портфель! -Я їх забираю!
-Вони мої! -Вони не ваші.
Отак.
-Віддайте. -Хочете їх назад?
-Віддайте! -То заберіть.
Віддайте!
Гей!
Сюди! Швидше!
-Віддайте мої вірші. -Ні.
Так!
Віддайте їх мені!
Ви диявол!
Я фемініст!
Ми зібралися сьогодні тут,
щоб відзначити народження молодого Вільяма Вілкінсона ІІ
-і благословити... -Красуня.
...на життя, повне віри.
Припини!
З нами сьогодні його мама Джейн
і хрещений батько Остін Дікінсон,
який замінить покійного Вільяма Вілкінсона І.
Хіба не чудово було б мати онука?
Хоча смерть розлучила нас фізично,
віра й любов пов'язали нас навіки.
Ми вас не бачимо, Вільям Вілкінсон І, але знаємо, що ви тут.
Дивіться, що в мене є.
Витягла з його портфеля,
поки ви сварилися.
Меггі.
Дякую. Як тобі вдалося?
Добра покоївка вміє бути невидимою.
Дякую.
Один випав.
ДЛЯ СЬЮ
Боже, благослови цю воду
і даруй цій дитині всю повноту твоєї благодаті.
Остін Дікінсон, погодившись бути хрещеним батьком цієї дитини,
ти визнаєш свою любов до його матері Джейн
так само як і любов до цієї дитини.
Ти зобов'язуєшся
забезпечити його любов'ю в цьому світі.
Ти згоден стати хрещеним батьком цієї дитини?
-Так. -Тоді помолимося.
Боже, благослови й захисти цю дитину.
Амінь.
-Амінь. -Амінь.
Чуєш запах диму?
Емілі.
То ти знаєш, хто я такий.
Так.
Так, ти Фрейзер. Фрейзер Стернз.
Ти знаєш, хто я такий, і знаєш, як я загину.
Так.
-На війні. -На війні.
У пошуках слави та визнання.
Я покину свій дім...
і рідних...
і піду в бій.
Так.
А потім у тебе влучить куля...
як у птаха.
Тобто Фрейзер Стернз загине...
щоб його пам'ятали.
Краще було б лишитися ніким.
Я розумію.
І не зроблю цієї помилки.
Тебе чекають битви, Емілі Дікінсон.
Але ти повинна битися таємно.
Сама.
Невидима.
Ти повинна сама себе цінувати й нічого не просити у світу.
Ти повинна бути ніким.
Найхоробрішим і найгеніальнішим ніким за всю історію.
Вогонь не загасити
Те, що може загорітися
Лавініє. Сюди, люба.
Запалає саме
Еббі!
І освітить ніч
Вибачте...
Ходімо.
Ідіть геть.
Емілі.
Я прийшла до тебе.
Іди геть.
Емілі.
Нам треба поговорити.
Не хочу з тобою говорити. Не хочу на тебе дивитись.
І взагалі не хочу більше тебе бачити.
Дай мені змогу пояснити.
Що тут пояснювати?
Я все чудово бачу.
Ні. Дечого ти не бачиш.
Ти цілком можеш злитися на мене.
Мені не потрібен твій дозвіл.
Я знаю, що він був тобі небайдужий.
Небайдужий?
Ти підштовхнула мене до нього.
Практично змусила!
Ти ніби хотіла, щоб я закохалася в нього. Але навіщо?
Бо це ж ти його любила.
Я його не любила.
-Ніколи. -Ти брехуха.
-Мені на нього начхати. -Тоді навіщо ти з ним спала?
І навіщо...
постійно просила мене дати йому мої вірші?
Не могла витримати почуттів, які твої вірші в мені викликали.
Твої вірші надто сильні. Вони як змії.
Заповзають мені в душу, гніздяться в серці
й душать, поки я не почну задихатися.
Вони блискучі, отруйні, вони кусаються.
Я злякалася, Емілі.
Тебе, твоєї сили, того, як ти мене отруюєш.
Коли я вийшла заміж за Остіна і ми стали сестрами,
нас пов'язували тільки твої слова.
Ти почала так багато писати, а читала це тільки я,
і для мене це було занадто.
Я подумала трохи тебе підштовхнути...
Відштовхнути, щоб я тобі не заважала?
І знаєш що?
Я більше тобі не заважатиму, Сью.
Повертайся у свою ідеальну вітальню з модними сукнями
і будь витончено порожньою,
бо я більше не викликатиму в тебе жодних почуттів.
А без мене...
Що?
Без мене...
Думаю, ти не знаєш, що таке почуття.
Гаразд.
Зачини за собою двері.
Твоя правда.
Тобто?
Я щось почуваю, тільки коли я з тобою.
Вона кидала слова, як ножі Як яскраво вони сяяли
Я штовхала тебе до нього, щоб втекти від своїх почуттів.
І спала з ним, бо не хотіла це почувати.
Я багато чого не хочу почувати.
А особливо я не хочу почувати...
Що?
Що саме, Сью? Кажи вже!
Того, що я тебе кохаю.
Я тобі не вірю.
Це правда.
Це неправда.
Усе, що ти мені кажеш, неправда.
Ти вже більше не Сью.
Ти інша людина, несправжня.
Я не впізнаю тебе, і все, що ти кажеш, – брехня!
Емілі, я тебе кохаю!
Годі мені брехати!
Я тебе кохаю!
І я відчувала тебе у бібліотеці, бо ти завжди зі мною.
Я не можу втекти від тебе,
бо єдине, що я справді почуваю, – це кохання до тебе.
Так, так.
Дівчата. Ви цілі?
Ви ж непричетні до цього?
Ох і справи.
Ну...
нікому не треба про це знати.
Тепер 50-ті роки ХІХ століття. Пожежі бувають часто.
Гаразд, їдемо додому.
Сідайте на вільні місця.
Капелюхи, пальта й куртки можете лишити в бібліотеці.
Чай уже кипить. Їжі вистачить на всіх.
Там я поставив скриньку для пожертв.
Якщо хтось може зробити внесок, будемо вдячні.
Стара церква вірно нам послужила.
Світла їй пам'ять.
З часом ми її відбудуємо.
Жителі Амгерста об'єднаються, як завжди,
і ми подолаємо це величезне нещастя.
-Так. Добре сказано. -Справді.
Я пишаюся нашим сином.
Де його дружина?
Хіба вона не має бути поруч з ним у такий час?
Остіне, а де Сью?
Надіюся, ми не забули її в палаючій церкві?
Мабуть, займається своїми справами, як і я своїми.
А що за дурниці ти кажеш про наш переїзд у Новий Орлеан?
«Нола», люба. «Нола».
Мені начхати, як ти його називаєш, я туди не поїду.
Поїдеш.
Я послав телеграму знайомому ріелтору Джозефу Лайману.
Джозефу Лайману, моєму колишньому?
Справді. Я й забув, що ти його знаєш. Лайман.
Лайман!
Чудовий хлопець. Я відіслав йому всі свої гроші.
Він купив нам будинок.
Джозеф Лайман продав нам будинок?
Скоріше хатину.
Ти витратив усі гроші на хатину в Новому Орлеані
і думаєш, що я все покину й поїду з тобою?
Ну, так.
Тепер ХІХ століття. Ти моя дружина.
Я все вирішую.
Ти взагалі слухав те, що я тобі казала
увесь цей час?
Люба, в Нолі так круто. Тобі сподобається.
Починається громадянська війна. Я не поїду в Луїзіану.
Я більше не побачу рідних.
Не кажучи вже, що опинюся на узбіччі історії.
На Півдні не так і погано.
Плантатори схожі на аристократів...
Рабство – це погано, Шипе.
Я думав, ти вільна від стереотипів.
Не в цьому випадку.
Та ну. Буде чудово.
Будеш південною красунею...
Я хитра відьма-янкі.
-Поважай мене. -Не розумію.
Хочеш, щоб я кинув тебе,
а в Нолі одружився з дочкою бавовняного короля?
Ні, ти... можеш одружитися зі мною,
але ми повинні лишитися в Амгерсті й дотримуватися свободи в стосунках.
Ой...
Забудь.
Забудь про це!
Я вже погодився на купівлю будинку.
Що... Шип...
Я роблю помилку?
Так.
Авжеж.
Він звав тебе заміж, Лавініє.
Тепер ти лишишся старою панною.
Щодня одне й те саме.
Шипе.
Гаразд.
-Їдь у Новий Орлеан. -У Нолу.
Одружися з іншою.
Заведи дітей.
Але ти знаєш і я знаю...
Що?
...що цікавішої за мене дівчини ти не кохав.
Наша церква.
Наша бідна гарна церква.
Місіс Дікінсон.
Мені це вночі наснилося.
Що?
-Про що ти? -Я це бачив.
Як горіла церква. Мені було видіння.
Це мені явилося.
Я все це вже бачив.
Ти вигадуєш.
Ні, я бачив це вві сні, і все справдилося.
Це погана прикмета, лихий знак.
Ці розмови про знаки й прикмети.
Ти так само безумний, як Емілі.
Або вона не така безумна, як ми думали.
Боже мій.
ЗМІЯ
Ця вузька істота часом ковзає
По траві
Мабуть, ви її бачили, а може й ні
Вона завжди з'являється раптово
Траву розділяє немов гребінцем
Видно плямистий спис
Потім трава змикається коло ваших ніг
І знову розкривається
Він любить болотисті місця
Де кукурудза не росте
Але коли хлопчиськом босоногим
Я іноді опівдні
Проходив і думав, що це батіг
Вилискує на сонці
Коли я за ним нахилявся
Він швидко тікав
Багатьох звірів
Я знаю, і вони мене знають
Я ставлюся до них
Як до друзів
Та зустрівши цю істоту
У компанії або на самоті
Мені перехоплює дух
І мороз проймає до кісток
Тепер би я померла щаслива.
А я – ні.
Цей день треба прожити.
Емілі?
Так?
Тільки з тобою...
Я почуваюся живою.
Мені лиш це й потрібно.
Більше нічого мені не треба.
Щоб ти так почувалася.
Я пишу для тебе, Сью.
Я пишу для тебе.
Тільки для тебе.
Годі.
Я більше тебе не відпущу.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк