Hej.
Vilken fin dag för ett dop.
Jag vet inte. Nåt känns fel.
Vad menar du?
Det kanske är det här med John Brown. Jag vet inte.
Jag drömde en mardröm i natt.
Vi hade ju trevligt i natt.
Skönt att det löste sig mellan oss, raring.
Instämmer.
Nu kan du säga ajöss till hela din familj,
för vi ska flytta till New Orleans.
-Vänta. Vadå? -Vi kan prata om det sen.
Snällt av dig att hjälpa Jane idag.
Hon bad mig att stå fadder. Hon är ju änka, så det är min plikt.
Givetvis.
Var är Emily?
Hemma, antar jag. Hon brukar inte gå i kyrkan.
Jag har inte sett henne sen hennes dikt publicerades.
Som om hon gömmer sig för mig.
Tja...
...jag tycker att du ska lämna henne i fred.
Men...
Jag har saker jag måste säga till henne.
Hon vet nog redan om dem.
Där är Jane.
-Då var det dags. -Hej.
Låt inte folk glömma att du är min man.
Ingen här svävar i tvivelsmål om den saken.
Hej.
Visst är han söt?
Ptro.
En Eld går inte att släcka
Hej, Maggie. Nåt nytt?
Tja, ni vet.
En vanlig stilla söndag.
Jag njuter av vilodagen.
Jag vilar aldrig på söndagar. Det händer nyheter då också.
De händer varje dag i veckan.
Jag är glupande hungrig.
Har ni nåt jag kan tugga på?
Det kanske finns plommon i köket.
Har ni nån rostbiff?
Jag ska se efter.
Vill ni ta av er rocken?
Nej, jag stannar inte länge.
Jag vill bara ha en matbit innan jag fortsätter.
Jag hoppades hinna säga adjö till Dickinsons.
De flesta är inte hemma.
De är i kyrkan för ett dop.
Där har vi en.
Mr Bowles, jag måste prata med dig.
Du beter dig konstigt. Är allt väl?
Mr Bowles, följer du med mig till salongen?
Jag ska hitta nåt ätbart.
Vad pågår?
Jag måste be dig om en sak.
Nåväl.
Så varför pratar du med väggen?
För att skydda mina ögon.
De är väldigt känsliga,
och om jag tittar på dig kan jag bli blind.
Konstigt.
Har du kvar mina dikter?
Dem jag gav dig?
Visst. Jag har dem i min axelväska.
Jag tänkte läsa igenom dem igen på tåget.
Dina dikter är förstklassiga. Det vet du.
De är fascinerande.
Jag måste nog be dig att lämna tillbaka dem.
Vad sa du?
Jag sa, artigt...
...att du måste lämna tillbaka dikterna.
-Lämna tillbaka dem? -Ja.
Genast.
Jag förstår.
Jag har varit din förläggare länge nog.
Det här är ännu ett spel,
att låtsas inte vilja bli publicerad.
Det är falsk blygsamhet.
Det är sött, men...
...du behöver inte göra så längre.
Det är inget spel.
Jaha.
Efter mycket vånda och kamp har jag beslutat
att jag faktiskt inte vill bli publicerad.
Därför ber jag...
Nej, jag kräver att du lämnar tillbaka mina dikter.
Emily.
Din dikt var en stor framgång.
Du är snart världsberömd.
Folk älskar dikten vi publicerade och ber redan om fler.
Det är lögn.
-En del ogillar den. Jag hörde dem. -Nej. Den är bättre än så.
Den oroade dem.
Den fick dem att tänka, ställa frågor.
Den var provokativ. Den fick reaktioner.
Vilket är högsta betyg för en författare.
Emily, jag lovar.
Du är på väg att bli den största poeten i New England, kanske i Amerika.
Jag vill hjälpa dig att inte lägga hinder för dig själv.
Det enda som lägger hinder för mig just nu är du.
Aj, den kändes.
Ge tillbaka mina dikter.
Mitt tidningsimperium växer.
Du kan vara delaktig. Vill du inte hjälpa till att bygga ett imperium?
Jag hade ett imperium!
Här inne.
Sen stal ni det från mig.
Du...
...och Sue.
Så det handlar om Sue.
Vad menar du med det?
Du vet om oss två, eller hur?
Jag förstår precis.
Du kom på det där om oss två och nu är du svartsjuk.
Du trodde att jag flörtade med dig eller nåt.
Att jag uppmuntrade dig.
Men det gjorde jag inte.
Jag var bara intresserad av dina dikter,
som du också borde fokusera på.
Låt inte känslorna komma i vägen för karriären.
Så blir det jämt med kvinnor.
Jag behöver mina dikter.
Nej. Du behöver mig.
Många hade aldrig gjort sig besvär med dig.
Men det gjorde jag, för jag förstår dig.
Du är märklig och vriden och sjuk och konstig,
men jag förstår att för dig som kvinna är det källan till din konst.
Tyvärr vore det enkelt för hela världen att ignorera dig,
men det tillåter jag inte.
Ingen skulle lägga märke till dig
om jag inte ledde dem i riktning mot dig.
Tro mig.
Du är maktlös utan mig.
En dag kommer du att se dig tillbaka och tacka mig.
Jag ber dig en gång till...
...att ge tillbaka mina dikter.
Nej.
Hur vågar du?
Du gav dem till mig, och nu är de mina.
Du får dem inte tillbaka.
Okej.
Om du vägrar, får jag ta dem tillbaka.
Nej. Det är för sent.
Va?
Jag har skickat en till kontoret.
Den går i tryck senare idag.
Beklagar.
-Låt bli! -Jag tar tillbaka dem!
-De är mina! -Inte alls.
Jag har dem.
-Ge mig dem. -Vill du ha dem?
-Ge mig dem! -Kom och ta dem.
Ge mig dem!
Vänta!
Kör! Kör!
-Ge mig dikterna. -Nej.
Ja!
Ge tillbaka dem!
Du är fan själv!
Jag är en feminist!
Idag är vi här för att fira
födelsen av unge William Wilkinson II
-och välsigna honom... -Hon är så fin.
...på hans livslånga resa på trons väg.
Sluta!
Hans mor Jane är med oss idag,
liksom hans fadder, Austin Dickinson,
som träder in istället för den käre hädangångne William Wilkinson I.
Visst vore det trevligt med barnbarn?
Även om döden har skilt oss åt fysiskt,
binder tron och kärleken oss samman för evigt.
Även om vi inte kan se dig, William Wilkinson I, vet vi att du är här.
Titta vad jag har.
Jag snodde dem från hans väska
medan ni två grälade där nere.
Maggie.
Tack. Hur lyckades du med det?
En bra husa vet hur man ska vara osynlig.
Tack. Tack.
En föll ur.
TILL SUE
Herre, helga detta dopvatten
och må detta barn undfå fullheten av din nåd.
Austin Dickinson, genom att stå fadder till detta barn,
erkänner du din kärlek till barnets mor, Jane,
liksom din kärlek till barnet själv.
Du tar på dig ett ansvar
för att barnet aldrig ska sakna kärlek här i världen.
Accepterar du din roll som fadder till barnet?
-Ja. -Låt oss bedja.
Herre, välsigna och bevara detta barn.
Amen.
-Amen. -Amen.
Känner du röklukt?
Emily.
Så du vet vem jag är.
Ja.
Ja, du är Frazar. Frazar Stearns.
Du vet vem jag är och hur jag kommer att dö.
Ja.
-I kriget. -I kriget.
Sökande ära och berömmelse.
Jag lämnar mitt hem...
...och min familj...
...och går ut i krig.
Ja.
Och sen träffar kulan dig...
...som en fågel.
Och Frazar Stearns kommer att dö...
...och bli ihågkommen.
Det kanske hade varit bättre att vara Ingen.
Jag förstår.
Jag kommer inte att göra samma misstag.
Du har krig att utkämpa, Emily Dickinson.
Men du måste utkämpa dem i hemlighet.
Ensam.
Osedd.
Du måste ge all ära till dig själv och begära inget från världen.
Du måste vara en ingen.
Den modigaste, mest lysande ingen som existerat.
En Eld går inte att släcka -
En Sak som kan antända
Lavinia. Kom, raring.
Kan falna själv utan en Fläkt -
Abby!
En stillsam kväll -
Ursäkta mig...
Kom. Kom.
Försvinn.
Emily.
Jag ville träffa dig.
Gå härifrån.
Emily.
Vi måste prata.
Jag vill inte prata med dig, inte ens se på dig.
Förresten vill jag aldrig se dig mer.
Ge mig chansen att förklara min sida av saken.
Vad finns det att förklara?
Jag ser allt fullt klart.
Nej. Det finns saker du inte kan se.
Du har all rätt att vara arg på mig.
Jag ber inte om din tillåtelse.
Jag vet att du brydde dig om honom.
Bry mig om honom?
Du pressade mig att bry mig om honom.
Du nästan tvingade mig till det!
Som om du ville att jag skulle bli kär i honom. Varför?
När det var du som älskade honom hela tiden.
Det gjorde jag inte.
-Aldrig. -Du ljuger.
-Jag bryr mig inte ett dugg om honom. -Så varför låg du med honom?
Och varför...
...varför tjatade du på mig att ge honom mina dikter?
Jag kunde inte hantera det dina dikter fick mig att känna.
Dina dikter är för kraftfulla. De är som ormar.
De slingrar sig in i mig och snor sig runt mitt hjärta
och klämmer tills jag inte kan andas.
De är glittrande och giftiga, och de bits.
Jag blev rädd, Emily.
För dig, hur du griper mig, hur du förgiftar mig.
När jag gifte mig med Austin och vi blev systrar
var vårt enda band dina ord.
Du började skriva så mycket, och jag var den enda som nånsin läste det.
Jag blev överväldigad.
Så jag tänkte att om jag pressade dig lite...
Om du sköt undan mig så blev jag nån annans problem.
Och vet du vad?
Jag är inte ditt problem mer.
Du kan återgå till din perfekta salong med dina fina klänningar
och vara hur utsökt tom du vill,
för jag kommer aldrig att få dig känna nåt igen.
Och utan mig...
Vadå?
Utan mig...
...vet du nog inte hur man hyser känslor.
Okej.
Stäng dörren när du går.
Du har rätt.
Rätt om vad?
Enda gången jag känner nåt är när jag är med dig.
"Hon delade ut sina vackra ord som Klingor Så de glittrade och sken"
Jag pressade dig mot honom för att slippa känna det jag kände.
Och jag låg med honom för att slippa känna det.
Det finns så mycket jag inte vill känna, Emily.
Och det största jag inte vill känna...
Är vadå?
Vad är det, Sue? Säg det!
Att jag är förälskad i dig.
Jag tror dig inte.
Det är sant.
Det är inte sant.
Inget du säger till mig är sant!
Du är inte ens Sue längre.
Du är en ny person, en falsk person.
Jag känner inte igen dig, och allt du säger till mig är lögn!
Emily, jag älskar dig.
Sluta ljuga för mig!
Jag älskar dig!
Och jag förnam dig i biblioteket, för du är alltid med mig.
Jag kan inte undfly dig,
för det enda sanna jag kommer att känna är min kärlek till dig.
Ja, ja.
Flickor. Är ni oskadda?
Ni låg väl inte bakom det här?
Oj.
Nåja...
...ingen behöver få veta det här.
Det är 1850-talet. Saker brinner ner hela tiden.
Nu går vi hem.
Sätt er var ni kan.
Lägg hattar, kappor och rockar i biblioteket.
Vi har satt på varmt te. Vi har mat åt alla.
Och jag har ställt en ask därborta för donationer.
Om nån kan ge nånting, så är det mycket uppskattat.
Den gamla kyrkan tjänade oss väl.
Välsignat vare dess minne.
Det lär ta tid, men vi kan bygga upp den igen.
Amherst kommer att förenas som alltid,
och vi ska resa oss efter den här olyckan.
-Ja. Bra sagt. -Verkligen.
Jag är stolt över vår son.
Var är hans fru?
Borde hon inte vara vid hans sida en sån här gång?
Austin, var är Sue?
Vi lämnade henne väl inte i den brinnande kyrkan?
Hon lever väl sitt liv nånstans, liksom jag lever mitt.
Vad är det för galenskaper du pratar om, att flytta till New Orleans?
Nola, raring. Nola.
Kalla det vad du vill, jag flyttar inte dit.
Jo, det ska du.
Jag telegraferade en fastighetsmäklare jag känner där nere, Joseph Lyman.
Joseph Lyman, mitt ex?
Just han. Jag glömde att du kände honom.
Lyman!
Jag telegraferade honom alla mina pengar.
Han har fixat ett hus.
Har Joseph Lyman sålt ett hus till oss?
Tja, snarare ett skjul.
Du lägger alla dina pengar på ett skjul i New Orleans
och väntar dig att jag ska släppa allt och följa med dig?
Ja.
Det är 1800-talet. Du är min fru.
Jag tar besluten.
Har du hört nånting av det jag har sagt
under den här tiden?
Nola är så coolt. Du lär älska det.
Det blir snart inbördeskrig. Jag flyttar inte till Louisiana.
Jag får aldrig se min familj mer.
Dessutom skulle jag befinna mig på fel sida.
Södern är inte bara elände.
Plantagesystemet är mer som en aristokrati...
Slaveri är ont, Ship.
Jag trodde att du ville vara fördomsfri.
Inte i det här fallet.
Följ med. Det blir härligt.
Du blir en sydstatsskönhet...
Jag är en knipslug yankeehäxa.
-Respektera det. -Jag förstår inte.
Vill du att jag ska lämna dig,
flytta och gifta mig med nån bomullskungs dotter?
Nej. Du kan gifta dig med mig,
men vi måste stanna i Amherst och ha en fri relation.
Men för i...
Glöm det.
Glöm det!
Jag har redan lagt en massa pengar på det här skjulet.
Va... Ship...
Begår jag ett misstag?
Ja.
Absolut.
Han ville gifta sig med dig.
Nu kommer du att bli en gammal ungmö.
Samma gamla visa.
Ship.
Okej.
-Åk du till New Orleans. -Nola.
Gift dig med nån annan.
Få barn och så.
Men du vet, och jag vet...
Vadå?
...att jag kommer att förbli den mest intressanta flicka du älskat.
Vår kyrka.
Vår stackars, vackra kyrka.
Mrs Dickinson.
Jag drömde om det här i natt.
Va?
-Vad pratar du om? -Jag såg det hända.
Att kyrkan brann ner. Jag fick en vision.
Den kom till mig.
Jag har sett det här förut.
Nej, du inbillar dig.
Nej. Jag drömde om det i natt, och nu är det verklighet.
Ett olyckstecken, ett dåligt omen.
Allt prat om tecken och visioner.
Du låter lika galen som Emily.
Eller så är hon inte så galen som vi har trott.
Herregud.
ORMEN
En smal Figur i Gräset
Glider ibland -
Du kanske har mött honom? Eller ej
Hans blick blixtsnabb är
Gräset delas som med en Kam,
Ett prickigt skaft man ser,
Och gräset sluter sig vid dina Fötter
Och öppnar sig längre fram -
En Sank Åker gillar han
Ett Golv för kallt för Majs -
Men som Barfotapojke
Gick jag ibland vid Middagstid
Och tyckte mig se en Piska där
Utrullad i Solen
När jag skulle ta upp den
Drog den ihop sig och försvann -
Många av naturens Människor
Känner jag, och de mig, jag vet
Jag känner för dem vänskap
Och Innerlighet
Men aldrig jag mött denna Figur
I sällskap eller allena
Utan att dra efter Andan
Och känna Rädslan Skena
Jag kunde dö lycklig nu.
Inte jag.
Jag känner med de döda idag.
Emily?
Ja?
När jag är med dig...
...är enda gången jag känner mig levande.
Det är allt jag behöver.
Allt jag nånsin har behövt.
Att få dig att känna så.
Jag skriver för dig, min Sue.
Jag skriver för dig.
Bara för dig.
Det är nog.
Jag ska aldrig släppa taget om dig mer.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson