Labas.
Kokia graži diena krikštynoms.
Nežinau. Kažkas čia negerai.
Apie ką tu?
Gal dėl to reikalo su Džonu Braunu. Nežinau.
Šiąnakt sapnavau blogą sapną.
Maniau, šiąnakt mums buvo gera.
Džiaugiuosi, kad susitaikėm, brangioji.
Aš - irgi.
Dabar galėsi atsisveikinti su savo šeima,
nes mes kraustysimės į Naująjį Orleaną.
- Pala. Ką? - Pakalbėsime apie tai vėliau.
Malonu iš tavo pusės šiandien padėti Džeinei.
Ji paprašė manęs būti vaiko krikštatėviu. Ir ji - našlė, taigi, tai - mano pareiga.
Žinoma.
Kur Emilė?
Namie, spėju. Ji nemėgsta lankytis bažnyčioje.
Žinai, aš jos nemačiau nuo tos dienos, kai buvo išspausdintas jos eilėraštis.
Lyg ji slėptųsi nuo manęs.
Taip...
Tavim dėtas, palikčiau ją ramybėje.
Bet...
Turiu jai kai ką pasakyti.
Spėju, kad ji tai jau žino.
Štai ir Džeinė.
- Metas. - Labas.
Neleisk žmonėms pamiršti. Juk tu - vis dar mano vyras.
Niekas čia neturi jokių iliuzijų šiuo klausimu.
Labas.
Argi jis ne mielas?
Stok.
Ugnies užgesinti nieks negali
Sveika, Mege. Kas naujo?
Pats žinote.
Ramus sekmadienis.
Mėgaujuosi laisvadieniu.
Aš sekmadieniais nesiilsiu. Ir sekmadieniais būna naujienų.
Naujienos atsiranda kasdien.
Aš išbadėjęs.
Gal turi ko nors užkąsti?
Virtuvėje mačiau slyvų.
Ar nėra kokio kepsnio?
Pažiūrėsiu.
Gal nusivilksite apsiaustą?
Ne, aš trumpam.
Aš tik užkąsiu ir važiuosiu.
Tikėjausi atsisveikinti su Dikinsonais.
Beveik visi išėję.
Bažnyčioje vyksta krikštynos.
Štai viena jų.
Pone Boulsai, man reikia su jumis pasikalbėti.
Keistai elgiesi. Ar tau viskas gerai?
Pone Boulsai, malonėkite eiti paskui mane į svetainę.
Aš paieškosiu ko nors.
Kas yra?
Noriu jūsų kai ko paprašyti.
Gerai.
Kodėl kalbi su siena?
Nes saugau savo akis.
Mano akys - labai jautrios,
ir bijau, kad pažiūrėjus į jus, galiu apakti.
Keista.
Pone Boulsai, ar jūs vis dar turite mano eilėraščius?
Tuos, kuriuos jums atidaviau?
Taip, žinoma, kad turiu. Jie - mano portfelyje.
Ketinau perskaityti juos dar sykį važiuodamas traukiniu.
Tavo eilėraščiai - pirmarūšiai. Juk žinai tai.
Jie išsiskiria.
Deja, prašau grąžinti juos man.
Ką sakei?
Prašiau, mandagiai,
grąžinti man mano eilėraščius.
- Grąžinti? - Taip.
Tučtuojau.
Gerai, supratau.
Aš jau kuris laikas - tavo leidėjas.
Ar tai - vienas tavo žaidimų,
kai apsimeti, jog nenori, kad tave spausdintų?
Apsimeti doruole? Drovia?
Labai miela, bet...
Tau nebūtina to imtis.
Aš nežaidžiu.
Gerai.
Pone Boulsai, aš apsisprendžiau, skausmingai bei kankinančiai,
jog nenoriu, kad mane spausdintų.
Todėl aš prašau...
Ne. Aš reikalauju jūsų grąžinti man mano eilėraščius.
Emile.
Tavo eilėraštis tapo hitu.
Tu netrukus išgarsėsi visame pasaulyje.
Tavo eilėraštis labai patiko žmonėms, jie maldauja jų daugiau.
Melas.
- Ne visiems patiko. Pati girdėjau. - Ne, netiesa. Tai - kur kas geriau.
Jis įkrito jiems į širdis.
Privertė susimąstyti. Privertė kelti klausimus.
Provokavo. Ir sulaukė reakcijos.
Rašytojas apie daugiau ir nesvajoja.
Emile, sakau tau.
Tu tapsi žymiausia poete Naujojoje Anglijoje, o gal net Amerikoje.
Ir aš tau noriu padėti, todėl netrukdyk man.
Vienintelis man trukdantis dalykas - jūs.
Skaudu.
Atiduok man mano eilėraščius.
Mano laikraštis - imperija, ji plečiasi.
Ir tu gali tapti jos dalimi. Negi nenori padėti statyti imperijos?
Aš turėjau imperiją!
Čia.
O tu pavogei ją iš manęs.
Tu
ir Siu.
Vadinasi, tai dėl Siu.
Nesuprantu, ką turi galvoje.
Tu apie mus žinai, tiesa?
Dabar viskas aišku.
Sužinojai apie mudu su Siu ir ėmei pavydėti.
Manei, kad flirtavau su tavimi ar panašiai.
Kad merginau tave?
To nebuvo, girdi?
Mane visada domino tik tavo kūryba,
ties kuria turėtum dabar susitelkti.
Neleisk, kad tavo emocijos trukdytų karjerai.
Tai nuolat nutinka moterims.
Man reikia eilėraščių.
Ne, Emile. Tau reikia manęs.
Matai, daugelis nebūtų su tavimi prasidėję.
Tik ne aš, nes aš tave suprantu.
Tu - keista, ekscentriška, nesveika ir savotiška,
bet aš suprantu, kad būdama moteris, kuri savo meną iš viso šito.
Dabar, deja, pasaulis gali tave ignoruoti,
bet aš to neleisiu.
Niekas nebūtų atkreipęs į tave dėmesio,
jei aš nebūčiau parodęs į tave pirštu.
Patikėk.
Tu neturi jokios galios be manęs.
Vieną dieną, prisiminusi visa tai, tu man dėkosi.
Prašau tavęs dar sykį.
Atiduok man mano eilėraščius.
Ne.
Kaip tu drįsti?
Tu man juos pati atidavei, ir dabar jie - mano.
Tu jų neatgausi.
Gerai.
Jei tu man jų neduosi, pati pasiimsiu.
Ne, žinai, ką? Jau per vėlu.
Ką?
Vieną aš jau išsiunčiau į spaustuvę.
Dar šįvakar jis atsidurs spaustuvėje.
Man labai gaila.
- Neliesk mano portfelio! - Aš pati pasiimsiu!
- Jie - mano! - Jie - ne tavo.
Jie - mano.
- Atiduok. - Nori jų?
- Atiduok! - Ateik ir pasiimk.
Atiduok juos man!
Ei!
Važiuok!
- Grąžink man mano eilėraščius. - Ne.
Taip!
Grąžink juos man!
Tu - šėtonas!
Aš - feministas!
Šiandien susirinkome paminėti
jaunojo Viljamo Vilkinsono II gimimo
- ir palaiminti jį... - Ji nuostabiai atrodo.
...žengiantį savo gyvenimo ir tikėjimo keliu.
Liaukis!
Jo motina, Džeinė, yra čia, su mumis,
kaip ir jo krikštatėvis Ostinas Dikinsonas,
kuris atstos per anksti mus palikusį Viljamą Vilkinsoną I.
Ar ne smagu būtų turėti anūką?
Nors mirtis mus išskiria fiziškai,
tikėjimas ir meilė suriša mus amžinybėje.
Nors mes tavęs nematome, Viljamai Vilkinsonai I, mes žinom, kad tu - čia.
Žiūrėk, ką turiu.
Nukniaukiau iš jo lagaminėlio,
kol judu ten kivirčijotės.
Mege.
Ačiū. Kaip tau pavyko?
Gera tarnaitė - ta, kuri moka būt nematoma.
Ačiū tau.
Vienas iškrito.
SIU
Viešpatie, pašventink šį vandenį
ir suteik per jį šiam kūdikiui savo malonę.
Ostinai Dikinsonai, sutikdamas tapti šio vaiko krikštatėviu,
tuo pripažįsti savo meilę jo motinai, Džeinei.
O taip pat savo meilę ir šiam vaikui.
Tu prisiimi atsakomybę,
jog šis vaikas neliks nemylimas šiame pasaulyje.
Ar priimi šio vaiko krikšto tėvo vaidmenį?
- Taip. - Tuomet melskimės.
Viešpatie, laimink šį kūdikį ir sergėk jį.
Amen.
Ar užuodi dūmus?
Emile.
Taigi, žinai, kas aš toks.
Taip.
Taip, tu esi Freizaras. Freizaras Sternsas.
Žinai, kas aš toks, ir kaip aš mirsiu.
Taip.
- Kare. - Kare.
Siekdamas garbės. Siekdamas šlovės.
Aš paliksiu savo namus
ir šeimą,
ir išeisiu kariauti.
Taip.
Ir ten tave pakirs kulka,
kaip paukštį.
Taip Freizaras Sternsas mirs,
kad jį prisimintų.
Geriau jau būti Niekuo.
Aš suprantu.
Ir aš nedarysiu šios klaidos.
Tau teks kariaut ne vieną karą, Emile Dikinson.
Bet kariauk slapta.
Viena.
Nematoma.
Pati suteik sau šlovę ir nieko nesitikėk iš pasaulio.
Privalai būti Niekas.
Drąsiausias ir talentingiausias Niekas istorijoje.
Ugnies užgesinti nieks negali -
Dalykas, įžiebiantis ją
Lavinja. Eikš, dukrele.
Gali suliepsnoti pats, be Vėjo -
Abe!
Pačią tyliausią naktį -
Atsiprašau...
Viskas gerai.
Išeikite.
Emile.
Atėjau pas tave.
Išeik.
Emile.
Mums reikia pakalbėti.
Aš nenoriu kalbėti su tavim. Nė pažiūrėt į tave nenoriu.
Šiaip jau, aš daugiau niekada nenoriu tavęs matyti.
Duok man galimybę pasiaiškinti.
Ką čia aiškinti?
Man viskas aišku.
Ne. Yra dalykų, kurių tu nematai.
Turi teisę ant manęs pykti.
Aš tavo leidimo neprašau.
Žinau, tau jis patiko.
Man jis patiko?
Tu stūmei mane į jo glėbį.
Vos ne per prievartą!
Lyg tyčia stengeisi, kad aš jį įsimylėčiau. Bet kodėl?
Kai tu pati mylėjai jį visą šį laiką.
Aš jo nemylėjau.
- Niekada. - Meluoji.
- Man į jį nusispjaut. - Tai kodėl su juo miegojai?
Ir kodėl...
Kodėl įkalbinėjai mane atiduoti jam savo eilėraščius?
Nes aš nebegalėjau tverti to, kaip tie eilėraščiai vertė mane jaustis.
Tavo eilės - pernelyg stiprios. Jos - lyg gyvatės.
Įsliuogia į mane, apvynioja širdį
ir smaugia, kol nebegaliu kvėpuoti.
Jos blykčioja, jos - nuodingos ir jos gelia.
Aš išsigandau, Emile.
Tavęs, to, kaip gniauži mane, kaip nuodiji mane.
Kai ištekėjau už Ostino ir mes tapome seserimis,
vienintelis mus siejęs ryšys liko tavo žodžiai.
Tu ėmei tiek daug rašyti, ir tik aš viena įžvelgiau jų jėgą.
Man to buvo per daug.
Todėl pamaniau, kad jei stumtelėsiu tave truputį, tada...
Jei stumtelėsi mane, tapsiu kažkieno kito bėda?
Žinai, ką?
Aš nebesu tavo bėda, Siu.
Gali grįžt į savo tobulą saloną su savo prašmatniomis sukniomis
ir būti tokia rafinuotai tuščia kiek tik nori,
nes aš niekada nepiršiu tau savo jausmų.
Ir be manęs...
Ką?
Be manęs...
Nemanau, kad moki iš viso jausti.
Aišku.
Užtrenk duris išeidama.
Tu teisi.
Dėl ko?
Jaučiu kažką tik tada, kai esu su tavim.
„Jos žodžiai įėjo lyg Peiliai Blykčiojančiais ašmenimis“
Aš stūmiau tave jo link, nes norėjau pabėgti nuo savo jausmų.
Ir permiegojau su juo, nes nenorėjau jausti.
Yra tiek daug jausmų, kurių nenoriu jausti, Emile.
O labiausiai nenoriu jausti...
Ko?
Ko nenori jausti, Siu? Ištark!
To, jog aš tave myliu.
Netikiu tavimi.
Tai - tiesa.
Netiesa.
Viskas, ką man sakai, yra netiesa!
Tu - net ne Siu.
Dabar tu - kitas žmogus, netikras.
Aš tavęs nebeatpažįstu, ir viskas, ką man sakai, - melas!
Emile, aš tave myliu.
Nebemeluok man!
Aš tave myliu!
Ir aš jaučiau tave toje bibliotekoje, nes tu visada su manim.
Aš negaliu nuo tavęs pabėgti,
nes vienintelis tikras mano jausmas - meilė tau.
Taip, taip, taip.
Mergaitės. Kaip jūs?
Tai nebuvo jūsų darbas, tiesa?
Vajė.
Na...
Niekam nebūtina žinot apie tai.
Dabar - 1850-ieji. Namai dažnai dega.
Gerai, eime namo.
Sėskite, kur tik galite.
Skrybėles, apsiaustus ir švarkus galite palikti bibliotekoje.
Arbata jau užplikyta. Maisto pakaks visiems.
Ir ten padėjau dėžutę aukoms.
Jei kas nors gali nors kiek paaukoti, būtų labai gerai.
Mūsų senoji bažnyčia? Ji tarnavo mums puikiai.
Tebūnie palaimintas jos atminimas.
Tai truks kažkiek laiko, bet mes ją atstatysime.
Amherstas suvienys jėgas, kaip visada,
ir mes įveiksime šią nelaimę.
Puikiai pasakyta.
Aš didžiuojuosi mūsų sūnumi.
Kur jo žmona?
Nemanai, kad tokią akimirką ji turėtų stovėti šalia jo?
Ostinai, kur Siu?
Tikiuosi, mes jos nepalikome degančioje bažnyčioje?
Spėju, ji gyvena savo gyvenimą, kaip aš - savo.
Taigi, ką ten paistei apie mus Naujajame Orleane?
Nola, mieloji. Nola.
Man nesvarbu, kaip tai vadini, aš ten nevyksiu.
Taip, vyksi.
Išsiunčiau telegramą nekilnojamojo turto agentui Džozefui Laimanui.
Džozefui Laimanui? Mano buvusiajam?
Teisingai. Pamiršau, kad jį pažįsti. Laimanas.
Laimanas!
Puikus vyrukas. Persiunčiau jam visus savo pinigus.
Jis nupirko mums namą.
Džozefas Laimanas pardavė mums namą?
Labiau lūšną.
Išleidai visus savo pinigus lūšnai Naujajame Orleane
ir tikiesi, kad viską mesiu ir vyksiu su tavim?
Taip.
Už lango - XIX amžius. Tu - mano žmona.
Aš nusprendžiau.
Aišku. Ar neklausei, ką tau kalbėjau
visą šį laiką?
Mieloji, Nola - puikus. Tau ten patiks.
Prasideda pilietinis karas. Aš nesikraustysiu gyvent į Luizianą.
Juk aš galiu nebepamatyti savo tėvų.
Nekalbant jau apie tai, kad atsidursiu istoriškai smerktinoje vietoje.
Pietūs nėra jau taip blogai.
Plantacijų sistema - labiau aristokratiškoji...
Vergovė - blogai, Šipai.
Maniau, tu - plačių pažiūrų.
Ne šiuo klausimu.
Važiuojam. Bus smagu.
Būsi Pietų valstijų gražuolė...
Aš - įžvalgi jankių ragana.
- Daugiau pagarbos. - Nesuprantu.
Nori, kad palikčiau tave čia,
išvykčiau į Nolą ir vesčiau kokio medvilnės karaliaus dukrą?
Ne, tu... gali vesti mane.
Tik likim gyvent Amherste, laisvai ir neįsipareigoję vienas kitam.
O, varge...
Pamiršk.
Pamiršk viską!
Aš jau mintyse toje lūšnoje.
Ką... Šipai...
Ar aš darau klaidą?
Taip.
Tikrai taip.
Jis norėjo tave vesti, Lavinja.
Dabar rizikuoji likti užkietėjusia senmerge.
Tos pačios avys, tik kitą dieną.
Šipai.
Gerai.
- Važiuok į Naująjį Orleaną. - į Nolą.
Vesk kitą.
Gimdykit vaikus ir visa kita.
Bet tu žinai ir aš žinau...
Taip?
Kad aš visada būsiu įdomiausia mergina, kurią tu mylėjai.
Mūsų bažnyčia.
Vargšė mūsų graži bažnyčia.
Ponia Dikinson.
Aš tai šiąnakt sapnavau.
Ką?
- Ką čia šneki? - Aš mačiau visa tai.
Degančią bažnyčią. Regėjau viziją.
Aš tai regėjau.
Aš jau visa tai mačiau.
Ne, tu įsivaizduoji.
Ne. Aš susapnavau visa tai šiąnakt, ir štai, išsipildė.
Tai - baisus ženklas, blogas ženklas.
Ženklai, regėjimai.
Kalbi vėjus, kaip ir Emilė.
Gal ji nėra tokia beprotė, kaip galvojom.
Dieve mano.
GYVATĖ
Siaura Bičiulė Žolėje
Šmėkšteli retai -
Esi ją matęs? O jei ne
Jos pastebėjimas yr greitas
Žolė prasiskiria lyg Šukom,
Dėmėtą juostą pamatai,
Tada užsiveria prie Pėdų
Ir atsiveria prieky -
Ji mėgsta Ten, kur Pelkė
Grindis, per vėsias Javams -
Bet kai Berniukas ir dar Basas
Aš Vidurdieny ne kartą
Ėjau pro tą, ką palaikiau Botago Kirčiu
Išsipynusiu Saulėje
Kai pasilenkiau paimti jį
Susiraukšlėjęs, dingo -
Keli gamtos Gyventojai
Kuriuos pažįstu, o jie - mane
Jaučiu, kad jie talpina
Draugiškumą
Bet sutikęs šią Bičiulę
Ar vienas būčiau, ar su kuo
Kvėpuot nustoju
Ir tampu visišku Nuliu
Tokia laiminga galėčiau dabar mirti.
Aš - ne.
Man gaila tų, kurie šiandien mirė.
Emile?
Taip?
Kai aš su tavim,
tik tada jaučiuosi gyva.
Tik to man tereikėjo.
Man reikėjo tik šito, nieko daugiau.
Kad tu taip pasijustum.
Aš rašau tau, mano Siu.
Aš rašau tau.
Tik tau vienai.
To pakanka.
Aš niekada tavęs nebepaleisiu.
Išvertė Egidija Tučkuvienė