Sziasztok!
Csodás nap egy keresztelőhöz.
Nem is tudom. Valami nem stimmel.
Hogy érti?
Lehet, a John Brown-ügy miatt, nem tudom.
Rosszat álmodtam az éjjel.
Azt hittem, hogy jól elvoltunk egymással.
Örülök, hogy tisztáztuk a dolgokat, bébi.
Én is.
Nos, akkor köszönj el szépen a családtól,
mert költözünk New Orleansba!
- És ezt így most hogy? - Majd megbeszéljük.
Kedves tőled, hogy kisegíted Jane-t.
Megkért, hogy legyek a kicsi keresztapja. Mivel özvegy, ez a kötelességem.
Hát persze.
Hol van Emily?
Gondolom, otthon. Nem az a templomba járó típus.
Azóta nem láttam, hogy megjelent a verse.
Mintha bujkálna előlem.
Hát...
Én a helyedben nem forszíroznám.
De...
Pár dolgot el kell mondanom neki.
Szerintem már tud róluk.
Megjött Jane!
- Na, adjunk a melónak! - Sziasztok!
Azért ne hagyd, hogy az emberek elfelejtsék, ki a nejed!
Ezzel kapcsolatban senkinek nincsenek illúziói.
Szia!
Hát nem tündéri?
Lassítson!
Tüzet te nem olthatsz
Hahó, Maggie. Mizu?
Hát, tudja...
Lassú vasárnap.
Kiélvezem a pihenőnapomat.
Én soha nem pihenek vasárnap. Hír akkor is akad.
A hét minden napján van valami.
Farkaséhes vagyok!
Nincs valami nasi?
Pár szilva tán még akad a konyhában.
Sült hús nem volna?
Megnézem.
Vegyem el a kabátját?
Felesleges, nem maradok.
Csak beugrottam egy falatért, mielőtt útra kelek.
Gondoltam, elköszönök Dickinsonéktól.
Legtöbbjük nincs itt.
A templomban vannak, keresztelőn.
Egy legalább maradt.
Mr. Bowles, beszédem van magával.
De furán viselkedik. Minden rendben?
Mr. Bowles, befáradna a szalonba?
Összekaparok valami ehetőt.
Mi a szösz ez?
Kérnem kell magától valamit.
Oké.
De miért a falnak beszél?
Mert vigyáznom kell a szememre.
Fényérzékeny vagyok,
és ha magára nézek, még a végén megvakulok.
Fura.
Mr. Bowles, megvan még az a könyv a verseimmel?
Amiket magának adtam?
Hogyne. Benne a táskámban.
A vonaton akarom újraolvasni őket.
A versek első osztályúak, de ezt maga is tudja.
Berántják az embert.
Sajnos meg kell kérnem, hogy adja vissza őket.
Hogy mondta?
Azt mondtam, hogy sajnos...
meg kell kérnem, hogy adja vissza őket.
- Adjam vissza a verseket? - Igen.
Azonnal.
Oké, értem én.
Elég régóta vagyok a szerkesztője már.
Ez az a játék, amiben úgy tesz,
mintha nem akarná megjelentetni a verseket.
Ez csak erényfitogtatás. Álszerénység.
Rém cuki, de...
már semmi szüksége nincs rá.
Nem játszom.
Hát jó!
Mr. Bowles, hosszas gyötrelem és kínlódás után döntöttem úgy,
hogy mégsem szeretném megjelentetni a verseimet.
Ennélfogva azt kérem, hogy...
Nem, nem kérem, hanem követelem, hogy szolgáltassa vissza őket.
Emily.
A verse nagy siker lett.
Egy csapásra világhírű lehet.
Az olvasók imádják azt az egyet, ami megjelent, és többet akarnak.
Ez hazugság.
- Nem mindenkinek tetszett. Hallottam! - Nem bizony. Ettől igazán jó!
Mert felzaklatta őket.
Elgondolkodtatta őket. Kérdéseket tettek fel.
Provokatív volt. Reagáltak rá.
Íróként ennél többet nem lehet elérni.
Emily, higgyen nekem!
Magából lehet New England, de akár Amerika legnagyobb költője.
Csak segíteni akarok, hogy ne álljon a saját útjába!
Egyelőre maga az, aki az utamban áll.
Ó, ez fájt.
Adja vissza a verseket!
A lapbirodalmam egyre nő.
És maga részese lehet ennek. Nem akar birodalmat építeni?
Nekem is volt egy birodalmam!
Itt fent!
És maga ellopta tőlem!
Maga...
és Sue.
Szóval ez Sue-ról szól.
Nem értem, mire célozgat.
Tud rólunk, ugye?
Értem már, mi ez az egész.
Tudomást szerzett Sue-ról és rólam, és most féltékeny.
Azt hitte, flörtölök magával, vagy mit tudom én.
Hitegettem.
Szó sem volt róla, érti?
Csak a versei érdekeltek,
melyekre magának is koncentrálnia kellene.
Ne hagyja, hogy az érzelmei a karrierje útjába álljanak!
Mindig ez van a nőkkel.
Szükségem van a verseimre.
Nem, Emily. Magának rám van szüksége.
Tudja, sokan nem bajlódtak volna magával.
De én igen, mert megértem magát.
Maga fura, hibbant, beteg és különös,
de én megértem, mert nőként a művészete ezekből fakad.
A világ sajnálatos módon könnyedén elmenne maga mellett,
de én nem hagyom.
Senki nem figyelne oda magára,
ha én nem hívnám fel a figyelmüket.
Ezt elhiheti.
Nélkülem magának nincs hatalma.
Egy nap majd visszagondol erre a napra, és megköszöni nekem.
Utoljára kérem...
adja vissza a verseimet!
Nem.
Hogy merészeli!
Nekem adta őket, és most már az enyémek.
Nem adom vissza.
Rendben.
Ha nem adja vissza, akkor visszaveszem.
Tudja, mit? Túl késő ahhoz.
Mi?
Egyet már beküldtem a szerkesztőségbe.
Ma délután már nyomdába is megy.
Bocsesz.
- Ne nyúljon a táskámhoz! - Visszaveszem őket!
- Az enyémek! - Nem azok!
Az enyémek!
- Adja vissza! - Kell?
- Adja vissza! - Vegye el!
Adja vissza!
Hé!
Hajtson! Hajtson!
- Kérem a verseimet! - Nem!
De!
Adja vissza!
Maga az ördög!
Én? Feminista vagyok!
Azért gyűltünk össze, hogy megünnepeljük
az ifjú William Wilkinson II születését,
- és megáldjuk... - Jane hótt dögös.
...ahogy a hit életre szóló útjára lép.
Hagyd abba!
Édesanyja, Jane, áll mellettem,
és keresztapja, Austin Dickinson,
aki a fájdalmasan korán eltávozott William Wilkinson I helyett van itt.
Nem lenne jó, ha lenne unokánk?
Bár a halál elválaszt bennünket testben,
de a hit és a szeretet örökké összeköt minket.
Bár nem látunk, William Wilkinson I, de tudjuk, hogy itt vagy.
Nahát, mim van nekem?
Elcsórtam a kis bőröndszerűségéből,
míg maguk ketten verekedtek.
Maggie!
Köszönöm! Hogy sikerült?
Egy jó cseléd tudja, hogy kell láthatatlanná válni.
Köszönöm!
Egy kiesett.
SUE-NAK
Urunk, szenteld meg a vizet,
és áldd meg örökkévaló áldásoddal!
Austin Dickinson, azáltal, hogy keresztapjává leszel eme gyermeknek,
elismered anyja, Jane, iránt érzett szeretetedet,
és a szeretetet, amit a gyermek iránt érzel.
Elkötelezed magad,
hogy ez a gyermek mindvégig szeretve lészen ezen a világon.
Elfogadod a keresztapa szerepét?
- Igen, el. - Imádkozzunk hát!
Uram, áldd meg ezt a gyermeket és örökké vigyázz rá!
Ámen.
- Ámen. - Ámen.
Nincs itt füstszag?
Emily!
Már tudod, ki vagyok.
Igen.
Frazar vagy. Frazar Stearns.
Tudod, ki vagyok, és hogyan halok meg.
Igen.
- A háborúban. - A háborúban.
Dicsőséget és hírnevet hajszolva.
Elhagyom az otthonom...
és a családom...
hogy csatába menjek.
Igen.
És majd eltalál egy golyó...
mint egy madarat.
És Frazar Stearns meghal...
hogy emlékezzenek rá.
Lehet, jobb lett volna Senkinek lennem.
Megértem.
Én nem fogom ugyanezt a hibát elkövetni.
Megvannak a saját csatáid, Emily Dickinson.
De titokban kell megvívnod őket.
Egyedül.
Láthatatlanul.
A dicsőség csak a tiéd, a világtól semmit nem kérhetsz.
Senkinek kell lenned.
A legbátrabb, legzseniálisabb senkinek a történelemben.
Tüzet te nem olthatsz
Dolgot, ami lángolhat
Lavinia! Gyere, kicsim!
Segítség nélkül éghet
Abby!
Az éj csendjében
Elnézést!
Megvagy! Megvagy!
Eredj innen!
Emily.
Eljöttem hozzád.
Tűnj innen!
Emily.
Beszélnünk kell!
Nem akarok beszélni veled. Látni sem akarlak.
Sőt, mi több, soha ne kerülj a szemem elé!
Adj egy esélyt, hogy megmagyarázzam!
Mit?
Mindent láttam.
Nem. Bizonyos dolgokat nem lehet.
Teljes joggal vagy dühös rám.
Nem kértem az engedélyed.
Tudom, hogy érdekelt Sam.
Érdekelt?
Te bátorítottál, hogy engedjem közel!
Kvázi kényszerítettél!
Mintha azt szeretted volna, hogy essek belé, de miért?
Végig te voltál az, aki szerette!
Dehogy szerettem!
- Egy pillanatra sem! - Hazudsz!
- Le se szartam Samet! - Akkor miért feküdtél le vele?
És miért...
miért akartad, hogy neki adjam a verseimet?
Mert nem bírtam elviselni, amilyen érzéseket keltettek bennem!
A verseid túl erőteljesek! Mint a kígyók!
Belém csúsztak, a szívem köré fonták magukat,
és addig szorítottak, míg már nem kaptam levegőt.
Ragyognak, mérgesek és harapnak.
Megijedtem, Emily!
Tőled, attól, ahogy megragadtál, ahogy megmérgeztél.
Amikor hozzámentem Austinhoz és rokonokká lettünk,
csak a szavak jelentették a köteléket kettőnk közt.
Ontottad magadból a verseket, de csak én olvastam őket.
Letaglózott.
Azt hittem, ha ellöklek magamtól...
Az ő karjaiba löktél, hogy az ő gondja legyek?
Nos, tudod, mit?
Már nem a te bajod vagyok, Sue.
Menj vissza a tökéletes szalonodba, a puccos gönceid közé,
és légy pont olyan üres, amilyen csak lenni akarsz,
mert én már nem fogok benned felébreszteni semmit!
És nélkülem...
Mi?
Nélkülem...
Nem hiszem, hogy egyáltalán lennének érzéseid.
Oké.
Zárd be az ajtót magad mögött!
Igazad van.
Miben?
Csak akkor érzek bármit is, ha veled vagyok.
"Csodás szavai mint Pengék repkedtek Ó, hogy csillog mind"
Azért löktelek Sam felé, mert így menekültem az érzelmeim elől.
És azért feküdtem le vele, hogy ne érezzek.
Nagyon-nagyon sok mindent nem akarok érezni, Emily.
És a legfontosabb, amit nem akarok érezni...
Mit?
Mit, Sue? Mondd ki!
Hogy szerelmes vagyok beléd.
Nem hiszek neked.
Pedig igaz.
Nem igaz.
Minden hazugság, amit mondasz!
Már nem is Sue vagy többé.
Egy új ember vagy, egy kamu Sue.
Meg sem ismerlek, Sue! Minden szavad hazugság!
Emily, szeretlek.
Ne hazudj nekem!
Szeretlek!
És éreztelek a könyvtárszobában is, mivel mindig velem vagy.
Nem menekülhetek előled,
mert az egyetlen valós érzésem az irántad érzett szerelmem.
Persze, persze, persze!
Jól vagytok, lányok?
Ugye, ez nem a ti művetek?
Hoppá.
Nos...
erről másnak nem kell tudnia.
Az 1850-es években vagyunk. A tűzvészek mindennaposak.
Menjünk haza!
Üljenek le, ahová csak tudnak!
Kabát, kalap, zakó a könyvtárszobába!
Tettünk fel teát, van elég étel mindenkinek.
És kitettem egy dobozt az adományoknak.
Ha bármennyivel is hozzá tudnak járulni, azt nagyra értékelem.
A régi templom jó szolgálatot tett.
Áldott legyen az emléke!
Nem fog menni gyorsan, de felépítjük.
Amherst összefog, ahogy oly sokszor,
és megküzdünk ezzel a szerencsétlenséggel is.
- Igen! Jól mondta. - Bizony.
Büszke vagyok a fiunkra.
De hol a neje?
Nem kéne mellette lennie az ilyen nehéz időkben?
Austin, hol van Sue?
Remélem, nem hagytuk bennégni a templomban.
Éli az életét, ahogy én is az enyémet.
Mi ez a badarság New Orleansről?
Nola, bébi. Hívd Nolának!
Hívd, aminek akarod, de én nem költözöm!
Dehogynem.
Van ott egy ismerősöm, Joseph Lyman. Ingatlanos. Sürgönyöztem neki.
Joseph Lymannek? Az exemnek?
Ó, tényleg! Kiment a fejemből, hogy ismered a fószert.
Lyman!
Jó arc. Minden pénzemet elküldtem neki.
Kerített nekünk egy házat.
Joseph Lymantől vettél házat?
Inkább kunyhónak mondanám.
Az összes pénzünket egy New Orleans-i kunyhóra költötted?
És azt várod tőlem, hogy csak úgy veled menjek?
Aha.
A 19. században vagyunk, a nejem vagy.
Én döntök.
Odafigyeltél te egyáltalán arra, amit mondtam neked,
mióta együtt vagyunk?
Bébi, Nola hullalaza. Imádni fogod.
Polgárháború küszöbén állunk! Nem költözöm Louisianába.
Soha többé nem látnám a családomat.
Arról nem is beszélve, hogy a rossz oldalon állnék.
A Dél nem olyan rémes.
Az ültetvényesek a modern arisztokrácia...
A rabszolgatartás rossz dolog, Ship.
Nem az van, hogy ne ítéljünk elhamarkodottan?
Ebben az esetben nem.
Ne már! Elbűvölő lesz.
Igazi déli virágszál leszel...
Ravasz jenki boszorkány vagyok.
- Tartsd tiszteletben! - Nem értem.
Hagyjalak itt,
költözzek Nolába, és vegyem el egy gyapotkirály lányát?
Ne, vegyél el engem,
maradunk Amherstben, nyílt és nem kizárólagos kapcsolatban!
Jézus...
Felejtsd el!
Hagyjuk!
A kunyhóval már így is mélyre merültem.
Mi... Ship...
Nagy hibát követek el?
Igen.
Abszolút.
El akart venni feleségül, Lavinia.
Olyan vénlány lesz belőled, hogy ihaj.
Ő sem ma fog megváltozni.
Ship!
Oké!
- Menj le New Orleansba! - Nolába.
Vegyél el valaki mást!
Legyen gyereked, családod, faszom!
De mindketten tudjuk...
Mit?
...hogy én leszek a legérdekesebb lány, akit valaha szerettél.
A templomunk.
Szegény kis templomunk.
Mrs. Dickinson.
Ezt álmodtam meg tegnap éjjel.
Micsoda?
- Miről beszél? - Álmomban láttam leégni.
A templomot. Látomásom volt.
Ott volt a fejemben.
Már láttam ezt egyszer.
Ugyan, Edward, csak képzelődik.
Nem, tegnap éjjel megálmodtam, és valóra vált.
Valami szörnyűséget jelez előre.
Ez a sok vízió és jel...
Olyan őrülten hangzik, mint Emilytől.
Vagy nem is olyan őrült a lányunk.
Istenem.
A KÍGYÓ
Egy vékony fickó a fűben
Cikázik, elsiet;
Találkoztál már véle – nem?
Váratlan ád jelet.
Mint fésűtől, tárul a fű,
Foltos nyíl villan át;
S lábadnál újra visszahull
És szétnyílik odább.
Szereti a szittyós talajt,
A hűs, nyirkos helyet,
Mennyi hajnalban, hajdanán,
Mezítlábas gyerek,
Megpillantottam, vélve, hogy
Kifont ostorsudár
Moccant, összekunkorodott
Nem látom soha már.
Sok vad fajzatot ismerek
És engem is azok,
Érzek irántuk rengeteg
Rokon-indulatot,
De ha e fickót láthatom,
Másokkal, vagy magam:
Elakad a lélegzetem,
Csontomba fagy suhan.
Most már boldogan meghalnék.
Én ugyan nem.
Ma sajnálom a holtakat.
Emily?
Igen?
Amikor veled vagyok...
csak akkor érzem, hogy élek.
Ennyi kell nekem csak.
Soha nem vágytam többre.
Hogy így érezz mellettem.
Neked verselek, Sue.
Neked írok.
Neked és nem másnak.
És ez elég.
Soha többé nem eresztelek.
A feliratot fordította: Varga Attila