Ahoj.
Krásný den na křtiny.
Nevím. Něco se mi nezdá.
Co tím myslíš?
Možná je to tím Johnem Brownem. Nevím.
V noci jsem měl zlý sen.
Včerejší noc byla moc hezká.
Jsem rád, že jsme se usmířili.
Já také.
Můžeš se rozloučit s rodinou, protože se stěhujeme do New Orleansu.
- Počkej. Cože? - Promluvíme si o tom pak.
Je od tebe milé, že Jane pomáháš.
Chtěla mě za kmotra dítěte. A protože je vdova, je to má povinnost.
Jistě.
Kde je Emily?
Nejspíš doma. Obvykle do kostela nechodí.
Neviděla jsem ji od té doby, co jí vydali tu báseň.
- Jako by se přede mnou schovávala. - Ano...
Být tebou, nechám ji být.
Ale...
Musím jí povědět spoustu věcí.
Určitě už všechno ví.
Tamhle je Jane.
- Už je čas. - Ahoj.
Nezapomeň. Pořád jsi můj manžel.
Nikdo tady o tom nepochybuje.
Ahoj.
Není to zlatíčko?
Pomalu.
DICKINSONOVÁ
OHEŇ NELZE UHASIT
Zdravím. Co je nového?
Však víte.
Poklidná neděle.
Užívám si den volna.
V neděli nikdy volno nemám. I v neděli se něco děje.
Každý den je něco nového.
Mám hrozný hlad.
Nemáte něco k zakousnutí?
V kuchyni je možná pár švestek.
Nemáte rostbíf?
Podívám se.
Odložíte si kabát?
Ne, nezdržím se.
Jen jsem chtěl něco sníst, než zase pojedu.
Chtěl jsem se rozloučit s Dickinsonovými.
Většina z nich tu není.
- Jsou v kostele na křtinách. - Tady je jedna z nich.
Musím si s vámi promluvit.
- Chováte se divně. Všechno v pořádku? - Můžete jít se mnou do salonku?
Podívám se po nějakém jídle.
Co se děje?
Musím vás o něco požádat.
Dobře.
Proč mluvíte ke zdi?
Chráním si oči.
Jsou citlivé a bojím se, že při pohledu na vás oslepnu.
Zvláštní.
Máte ještě mé knihy básní?
Ty, co jsem vám dala.
Ano, jistě. Mám je v brašně.
Chci si je ve vlaku znovu přečíst.
Vaše básně jsou prvotřídní. To přece víte.
Jsou vážně působivé.
Bohužel vás musím požádat, abyste mi je vrátil.
Co jste to řekla?
Zdvořile jsem vás požádala...
...abyste mi ty básně vrátil.
- Chcete je zpátky? - Ano.
Okamžitě.
Fajn, chápu.
Jsem redaktorem dost dlouho.
Je to další z vašich her, kdy jen děláte, že je nechcete vydat.
Je to falešná skromnost. Je to roztomilé, ale...
...už to není nutné.
Nehraju žádnou hru.
Dobře.
Přes veškerou bolest a vnitřní boj jsem se rozhodla,
že nechci, abyste mi mé básně vydal.
Proto vás prosím...
Ne, požaduji, abyste mi básně vrátil.
Emily.
Vaše báseň měla úspěch. Přes noc se proslavíte po celém světě.
Lidem se ta báseň líbí a chtějí další.
To je lež.
- Některým se nelíbila. Slyšela jsem je. - Je to ještě lepší.
Dostala se jim pod kůži. Přiměla je přemýšlet. Klást si otázky.
Byla provokativní. Vyvolala reakce.
V to spisovatelka může jen doufat.
Emily, věřte mi.
Stanete se nejslavnější básnířkou v Nové Anglii, možná v celé Americe.
Jen nechci, abyste bránila svému úspěchu.
V úspěchu mi bráníte jen vy.
Tak to zabolelo.
Vraťte mi mé básně.
Mé novinové impérium se rozrůstá.
A vy můžete být jeho součástí. Nechcete vybudovat impérium?
Měla jsem impérium!
Bylo přímo tady.
A vy jste mi ho ukradl.
Vy...
...a Sue.
Takže tu jde o Sue.
Nevím, co tím myslíte.
Víte o nás, že ano?
Už vím, o co tu jde.
Dozvěděla jste se o mně a Sue a teď žárlíte.
Myslela jste si, že s vámi flirtuju.
Že jsem vás sváděl.
Tak to nebylo, jasné?
Zajímal jsem se jen o vaše básně a právě na ně byste se měla soustředit.
Nedovolte, aby vám emoce bránily v kariéře.
Tak to u žen bývá vždycky.
Potřebuju své básně.
Ne, Emily. Potřebujete mě.
Spousta lidí by se s vámi vůbec neobtěžovala.
Ale já ano, protože vám rozumím.
Jste zvláštní, výstřední, narušená a divná,
ale chápu, že právě z toho vychází vaše umění.
Celý svět by vás mohl snadno ignorovat, ale to já nedopustím.
Nikdo by si vás nevšiml,
kdybych na vás neupozornil.
Věřte mi.
Beze mě nemáte žádnou moc.
Jednoho dne se ohlédnete zpátky a poděkujete mi.
Požádám vás ještě jednou.
Vraťte mi mé básně.
Ne.
Jak se opovažujete?
Dala jste mi je a teď jsou moje.
Nevrátím vám je.
Fajn.
Když mi je nedáte, vezmu si je sama.
Ne, víte co? Už je pozdě.
Co?
Jednu už jsem poslal do redakce.
Večer už bude v novinách.
Je mi líto.
- Ruce pryč! - Vezmu si je!
- Jsou moje! - Nejsou.
Mám je.
- Vraťte je. - Chcete je?
- Vraťte je! - Vemte si je.
Vraťte mi je!
Hej!
Jeďte!
- Vraťte mi mé básně. - Ne.
Ano!
Vraťte mi je!
Jste ďábel!
Jsem feminista!
Sešli jsme se tu, abychom oslavili narození malého Williama Wilkinsona II.
- a požehnali mu... - Krásná.
...na jeho celoživotní cestě víry.
Přestaň!
Je tu s námi jeho matka Jane
a jeho kmotr Austin Dickinson,
který zastoupí drahého zesnulého Williama Wilkinsona I.
Nebylo by hezké mít vnouče?
I když nás smrt fyzicky rozdělila,
víra a láska nás spojily navždy.
I když tě nevidíme, Williame Wilkinsone I, víme, že tu jsi.
Podívejte, co mám.
Sebrala jsem mu je z kufříku, když jste se vy dva dole přetahovali.
Maggie.
Děkuju. Jak se ti to povedlo?
Dobrá služebná umí být nenápadná.
Děkuju.
Jedna vypadla.
Pro Sue
Pane, posvěť tuto vodu
a dopřej tomuto dítěti svou milost.
Austine Dickinsone, svým souhlasem být tomuto dítěti kmotrem
potvrzujete svou lásku k jeho matce Jane
a také k samotnému dítěti.
Zavazujete se,
že toto dítě nikdy nebude nemilované.
Přijímáte svou roli kmotra?
- Ano. - Pomodleme se.
Pane, požehnej tomuto dítěti a opatruj ho.
Amen.
- Amen. - Amen.
Necítíš kouř?
Emily.
Takže víte, kdo jsem.
Ano.
Ano, jste Frazar. Frazar Stearns.
Víte, kdo jsem a jak zemřu.
Ano.
- Ve válce. - Ve válce.
V touze po slávě.
Opustím svůj domov...
...a rodinu...
...a půjdu do bitvy.
Ano.
A pak vás zasáhne kulka...
...jako ptáka.
A tak Frazar Stearns zemře...
...nezapomenut.
Bylo lepší být Nikým.
Chápu.
A neudělám stejnou chybu.
Čekají vás války, Emily Dickinsonová.
Ale musíte v nich bojovat tajně.
Sama.
Neviděna.
Veškerou slávu musíte dávat sama sobě a od druhých nic nežádat.
Musíte být nikdo.
Nejstatečnější a nejgeniálnější nikdo, co kdy žil.
Oheň nelze uhasit
Věc, co umí vznítit
Lavinie. Pojď, zlatíčko.
Obejde se bez vějíře
Abby!
Za nejpomalejší noci
Promiňte.
To zvládneš.
Odejděte.
Emily.
Přišla jsem za tebou.
Zmiz.
Emily.
Promluvíme si.
Nechci s tebou mluvit. Ani se na tebe podívat.
Vlastně už tě nechci nikdy vidět.
Dovol mi vysvětlit ti to.
Co mi chceš vysvětlovat?
Vidím všechno naprosto jasně.
Ne. Některé věci nevidíš.
Máš právo být na mě naštvaná.
Nežádám tě o svolení.
Vím, že ti na něm záleželo.
Záleželo mi na něm?
Donutilas mě k tomu.
Přiměla jsi mě k tomu!
Jako bys chtěla, abych se do něj zamilovala. Ale proč?
Přitom jsi ho celou dobu milovala ty.
Nemilovala jsem ho.
- Nikdy. - Jsi lhářka.
- Ten muž je mi ukradený. - Tak proč jsi s ním spala?
A proč...
...jsi chtěla, abych mu dala své básně?
Nedokázala jsem snést emoce z tvých básní.
Jsou příliš silné. Jsou jako hadi.
Vplazí se do mě, omotají mi srdce
a zmáčknou mě tak, že nemůžu dýchat.
Jsou třpytiví, jedovatí a koušou.
Dostala jsem strach.
Z tebe, z toho, jak mě svíráš a ničíš.
Když se z nás po mé svatbě staly sestry, spojovala nás jen tvá slova.
Začala jsi tolik psát a já jediná ty básně viděla.
Bylo to na mě moc.
Myslela jsem, že když tě trochu postrčím...
Když mě odstrčíš, budu problém někoho jiného?
Víš co?
Už nejsem tvůj problém, Sue.
Můžeš se vrátit do svého dokonalého salonku, k nóbl šatům
a být tak znamenitě prázdná, jak chceš,
protože já už v tobě nikdy emoce nevyvolám.
A beze mě...
Co?
Beze mě...
...myslím, že ani nejsi emocí schopna.
Dobře.
Zavři za sebou.
Máš pravdu.
V čem?
Jsem schopna cítit, jen když jsem s tebou.
„Užívá hezkých slov jak dýk, třpytí se jako skvost“
Dotlačila jsem tě k němu, protože jsem chtěla uniknout svým citům.
Vyspala jsem se s ním, protože jsem je nechtěla cítit.
Je toho tolik, co nechci cítit.
- A nejhorší je, že nechci cítit... - Co?
Co?
- Co je to, Sue? Řekni to! - Že tě miluju.
Nevěřím ti.
Je to pravda.
Není.
Nic, co řekneš, není pravda!
Už ani nejsi Sue.
Jsi někdo jiný, falešný člověk.
Už tě ani nepoznávám a všechno, co řekneš, je lež!
Emily, miluju tě.
Přestaň mi lhát!
Miluju tě!
V té knihovně jsem tě cítila, protože jsi vždycky se mnou.
A nemůžu před tebou utéct,
protože to jediné, co kdy pocítím, je moje láska k tobě.
Jo.
Děvčata. Jste v pořádku?
Snad jste to nezavinily?
Jejda.
No...
...nikdo se to nemusí dozvědět.
Jsou 50. léta 19. století. Každou chvíli něco shoří.
Tak jo, pojďme domů.
Posaďte se, kam chcete.
Klobouky, kabáty a fraky nechte v knihovně.
Čaj už se vaří. Máme dostatek jídla pro všechny.
A tamhle je krabice na příspěvky.
Pokud můžete přispět, moc nám to pomůže.
Ten starý kostel? Sloužil nám dobře.
Čest jeho památce.
Nějakou dobu to potrvá, ale postavíme nový.
Amherstští se semknou, tak jako vždycky,
a překonáme toto velké neštěstí.
- Ano. Hezky řečeno. - Ano.
Jsem na našeho syna hrdá.
Kde má manželku?
Nemyslíš, že by mu v takové chvíli měla stát po boku?
Austine, kde je Sue?
Snad nezůstala v kostele.
Nejspíš si žije svůj život, tak jako já svůj.
Tak o jakém bláznivém stěhování do New Orleansu jsi to mluvil?
Do Noly, zlato.
Je mi fuk, jak tomu říkáš, nebudu se stěhovat.
Ale budeš.
Poslal jsem telegram svému známému realitnímu makléři, Josephu Lymanovi.
Mému bývalému?
No jo. Zapomněl jsem, že ho znáš. Lyman.
Lyman!
Bezva chlap. Poslal jsem mu všechny peníze.
Sehnal nám dům.
Joseph Lyman nám prodal dům?
Je to spíš chatrč.
Utratil jsi peníze za chatrč v New Orleansu
a teď čekáš, že tu všechno nechám a odjedu s tebou?
Jo.
Jsme v 19. století. Jsi moje žena. Rozhodnutí dělám já.
Poslouchal jsi vůbec, co jsem ti celou dobu říkala?
Nola je super. Zamiluješ si to tam.
Brzy začne občanská válka. Nepřestěhuju se do Louisiany.
Už bych svou rodinu neviděla. Navíc bych stála na špatné straně dějin.
Na Jihu to není špatné.
Plantážní systém je spíš jako aristokracie...
Otroctví je špatné, Shipe.
Copak si nezachováváš otevřenou mysl?
- V tomhle případě ne. - No tak. Bude to hezké.
Budeš jižanská kráska...
Jsem mazaná americká dračice.
- Respektuj to. - Nechápu to.
Mám tě tu nechat a vzít si v Nole dceru bavlníkového krále?
Ne, ty... můžeš si vzít mě,
stačí jen zůstat v Amherstu a nechat věcem volný průběh.
Ach bože...
Zapomeň na to.
Zapomeň na to!
Už tak mám hlavu plnou té chatrče.
Co... Shipe...
Dělám chybu?
Ano.
Rozhodně.
Chtěl si tě vzít, Lavinie.
Skončíš jako stará panna.
Je to pořád dokola.
Shipe.
Dobře.
- Jeď do New Orleansu. - Do Noly.
Vezmi si jinou.
Mějte děti a tak dále.
Ale oba víme...
Jo?
...že budu tou nejzajímavější dívkou, jakou jsi kdy miloval.
Náš kostel.
- Náš ubohý, krásný kostel. - Paní Dickinsonová.
Včera se mi o tom zdálo.
Cože?
- Co to povídáš? - Viděl jsem to ve snu.
Hořící kostel. Měl jsem vidění.
Zjevilo se mi to.
Už jsem to viděl.
Ne, jen přeháníš.
Ne. Včera se mi o tom zdálo a teď se to stalo.
Musí to být nějaké zlé znamení.
Všechny ty řeči o znameních a viděních.
Mluvíš hlouposti jako Emily.
Možná není tak bláznivá, jak jsme si mysleli.
Panebože.
HAD
V trávě se štíhlý kamarád
Tu a tam projíždí
Snad jsi jej potkal, nebo ne?
Náhle se přiblíží
Trávu jak hřeben rozdělí
Ten tečkovaný šíp
A pak ti skončí u nohou
A pak dál pospíší
Miluje mokré pole
Pro osev studené
Však mně, co kluku, bosé
Se víckrát v poledne
Zdálo, že provaz z biče
Se hřeje na slunci
Když jsem jej chtěla zvednout
Smrštil se a byl pryč
Některé z přírodních lidí
Já znám a oni mě
Pociťuji k nim záchvat
Vroucí sympatie
Však toho kamaráda
Sama, či s průvodci
Potkám jen s úzkým dechem
A mrazem na kosti
Kdybych teď měla zemřít, budu šťastná.
Já ne.
Dnes je mi mrtvých líto.
Emily?
Jo?
Když jsem s tebou...
...jen tehdy se cítím naživu.
Víc nepotřebuju.
Nic víc jsem nechtěla.
Přimět tě cítit se takhle.
Píšu pro tebe, moje Sue.
Píšu pro tebe.
Jen pro tebe.
To mi stačí.
Už tě nikdy neopustím.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová Básně: Jiří Šlédr