Здравей!
Прекрасен ден за кръщене.
Знам ли, има нещо не съвсем наред.
Как така?
Може би заради тази история с Джон Браун.
Снощи сънувах кошмар.
Мислех, че си изкарахме приятно.
Радвам се, че се сдобрихме.
И аз.
Можеш да се сбогуваш с предишното семейство.
Местим се в Ню Орлийнс.
Я чакай. Какво?! - Ще го обсъдим после.
Много мило, че помагаш на Джейн.
Покани ме за кръстник на бебето. А и е вдовица. Мой дълг е.
Разбира се.
Къде е Емили?
Сигурно си е вкъщи. Обикновено не идва на църква.
Знаеш ли, не съм я виждала, откакто излезе стихотворението й.
Сякаш се крие от мен.
Да.
На твое място бих я оставил на мира.
Но...
Имам да й казвам разни неща.
Тя сигурно вече ги знае.
Ето я и Джейн!
Да започваме. - Здравей.
Да припомним на хората, че още си мой съпруг.
Никой тук не храни илюзии по въпроса.
Здравей!
Не е ли сладурче?
По-полека.
ДИКИНСЪН
КАК ОГЪНЯ ЩЕ СПРЕШ? НЕ СТАВА.
Здрасти. Какво ново?
Ами нали знаеш...
Спокойна неделя.
Радвам се на почивен ден.
Аз не почивам в неделя. И тогава е пълно с новини.
Всеки ден има новини.
Умирам от глад!
Има ли нещо за хапване?
В кухнята май останаха сливи.
А да има ростбиф?
Ще проверя.
Ще си съблечете ли палтото?
Не, няма да се бавя. Ще хапна на крак, преди да потегля.
Щеше ми се да се сбогувам с Дикинсънови.
Те излязоха.
В църквата са, за кръщенето.
Ето една.
Г-н Болс, трябва да поговорим.
Държиш се особено. Има ли нещо?
Бихте ли ме последвали в салона?
Ще потърся нещо за хапване.
Какво става?
Имам една молба към вас.
Добре.
А защо говориш на стената?
Щадя си очите.
Много са чувствителни.
Боя се да не ослепея, ако ви гледам.
Странно.
Г-н Болс, свитъкът със стиховете ми още ли е у вас?
Аз ви го дадох.
Разбира се. В чантата ми е.
Смятах да ги препрочета във влака.
Стиховете ти са великолепни, знаеш го.
Изпъкват.
Боя се, че ще се наложи да си ги поискам обратно.
Какво каза?
Казах много любезно...
Трябва да ми върнете стиховете.
Да ги върна ли? - Да. Незабавно.
Ясно, разбирам.
Отдавна съм твой редактор.
Това е поредната ти игричка - преструваш се, че не искаш публикуване.
Фалшива скромност.
Мило е, обаче...
Вече няма нужда да го правиш.
Това не е игричка.
Добре.
След огромна вътрешна борба, подложила ме на болезнена агония,
реших, че не желая стиховете ми да излизат.
Поради това искам...
Не. Настоявам да ми върнете стиховете.
Емили.
Стихотворението ти стана хит.
За нула време ще станеш прочута.
Хората харесаха публикуваното, искат още.
Това е лъжа.
Някои не го харесват, чух ги. - И не просто харесват.
Влизаш под кожите им. Караш ги да се замислят, да си задават въпроси.
Провокира ги и последваха реакции.
Какво повече да иска един автор!
Казвам ти!
Скоро ще си най-прочутият автор в Нова Англия, дори в Америка.
Не искам сама да си препречваш пътя.
Единствената пречка по пътя ми сте вие.
Заболя ме!
Върнете ми стихотворенията!
Вестникарската ми империя се разраства.
Можеш да си част от това. Или не искаш да градиш империя?
Имах империя!
Беше ето тук.
Но вие ми я откраднахте.
Вие...
И Сю.
Заради Сю било.
Не ви разбирам.
Явно знаеш за нас, а?
Сега разбирам всичко.
Разбрала си за мен и Сю и ревнуваш.
Мислила си си, че флиртувам с теб.
Че те подвеждам.
Нищо такова.
Интересува ме единствено работата ти. В нея трябва да се съсредоточиш.
Не допускай чувствата да спъват кариерата ти.
Жените все така правят.
Трябват ми стихотворенията. - Не, аз ти трябвам.
Мнозина изобщо не биха се занимавали с теб.
Но аз го правя. Защото те разбирам.
Странна си, откачена си, много си особена и неадекватна.
Но разбирам, че си жена и от това извира изкуството ти.
Тъжно е колко лесно светът би ти обърнал гръб.
Но няма да позволя.
Никой не би ти обърнал внимание, ако не бях посочил към теб.
Повярвай ми.
Без мен си никой.
Един ден ще погледнеш назад и ще си ми благодарна.
Ще ви помоля още веднъж.
Върнете ми стихотворенията.
Няма.
Как смеете!
Ти ми ги даде - мои са.
Не може да си ги вземеш.
Добре. Щом не ги давате, ще си ги взема.
Не, твърде късно е.
Моля?
Изпратих едното в редакцията.
Днес ще влезе в печатница.
Съжалявам.
Не пипай чантата! - Вземам си ги!
Мои са. - Не са ваши.
Взех ги.
Върнете ги. - Искаш ги?
Дайте ги! - Вземи си ги.
Върнете ми ги!
Тръгвай!
Върнете ми стиховете.
Върнете ми ги!
Вие сте самият дявол!
Аз съм феминист!
Събрали сме се да отпразнуваме рождението на младия Уилям Уилкинсън Втори
и да дадем благословията си.
С нас са майка му Джейн
и кръстникът му Остин Дикинсън,
който ще изпълнява ролята на скъпия ни покойник Уилям Уилкинсън Първи.
Ще е прекрасно да имаме внуче!
Макар смъртта да ни раздели физически,
любовта и вярата ни събраха вовеки.
Не те виждаме, Уилям Първи, но знаем, че си тук.
Виж какво си имам.
Чопнах ги от чантата му, докато двамата се боричкахте.
Маги! Благодаря ти! Как успя?!
Една добра прислужница умее да е невидима!
Благодаря ти!
Едно изпадна.
НА СЮ
Господи, благослови водата
и дари това дете с цялата Си благодат.
Остин Дикинсън, приемайки ролята на кръстник на детето
потвърждавате любовта си към майка му Джейн,
както и любовта си към самото дете.
И давате обещание
детето да не остане без любов.
Приемате ли ролята си на кръстник?
Да. - Да се помолим.
Боже, благослови и пази това дете.
Амин.
Надушваш ли дим?
Емили.
Знаеш кой съм.
Да.
Да, ти си Фрейзар Стърнс.
Знаеш кой съм и знаеш как ще умра.
Да.
Във войната.
В търсене на слава, на признание.
Ще напусна дома си.
И семейството си.
Ще ида да се бия.
Да.
И когато те удари куршумът...
Ще е като птица.
Фрейзар Стърнс ще умре...
За да го запомнят.
Може би е по-добре да си никой.
Разбирам.
Няма да допусна тази грешка.
Чакат те битки, Емили Дикинсън.
Но трябва да ги водиш потайно.
Сама.
Незабелязана.
Трябва сама да си въздадеш слава, да не търсиш нищо от света.
Трябва да си никой.
Най-смелият, най-бляскавият никой, който е живял.
Как огъня ще спреш? Не става.
Ненужно ти е и духало.
Лавиния, ела, мила.
Без полъх лумва таз жарава...
...в уж тиха нощ - на ад начало.
Извинете...
Готово, хайде.
Изчезвай.
Емили.
Идвам да те видя.
Махай се.
Емили.
Нека поговорим.
Не искам да говоря с теб. Дори не искам да те виждам повече.
Нека обясня моята гледна точка.
Какво има да обясняваш?
Всичко ми е повече от ясно.
Не, има неща, които не са ясни.
Имаш право да ми се сърдиш.
Не ти искам разрешение.
Знам, че ти беше скъп.
Бил ми скъп?!
Ти ме насърчи да го харесвам.
Буквално ме насили.
Като че ли искаше да се влюбя в него. Но защо?
След като ти си била влюбена в него.
Не съм.
Нито за миг. - Лъжкиня.
Изобщо не ми пука за него. - Защо тогава си спала с него?
И защо...
Защо държеше да му дам стиховете си?
Не понасях как ме карат да се чувствам.
Стиховете ти са твърде силни. Сякаш са змии.
Пропълзяват в мен и се увиват около сърцето ми,
и стягат, докато спра да дишам.
Бляскави, отровни и хапещи.
Уплаших се.
От теб, от хватката ти, от отровата ти.
Като се омъжих за Остин и станахме сестри, само думите ти ни свързваха.
Ти започна да пишеш толкова много, а аз бях единственият читател.
Заля ме.
Мислех, че ако те отблъсна, съвсем малко...
Ако ме отблъснеш, ще стана проблем на другиго?
Знаеш ли?
Вече не съм твой проблем.
Връщай се в уредения си салон, при модните си тоалети
и остани все така поразително празна.
Няма да те накарам да изпитваш чувства.
А без мен...
Какво?
Без мен...
Мисля, че не знаеш как да чувстваш.
Добре.
Затвори, като излизаш.
Права си.
За какво съм права?
Изпитвам нещо само когато съм с теб.
С думите като с ками си служеше, факирка съща.
Подтикнах те към него, за да избягам от чувствата, които изпитвах.
Спах с него, за да не усещам това.
Страшно много неща искам да не чувствам.
А най-голямото, което не искам да изпитвам...
Какво е то?
Кое е това нещо? Кажи!
Влюбена съм в теб.
Не ти вярвам.
Истина е.
Не е истина.
Никога не ми казваш истината.
Вече дори не си онази Сю.
Някакъв нов човек си, фалшив.
Дори не те познавам, а всяка твоя дума е лъжа!
Емили, обичам те.
Стига си ме лъгала!
Обичам те!
Усетих те в библиотеката, защото ти винаги си с мен.
Не мога да избягам от теб.
Единственото истинско чувство в мен е любовта ми към теб.
Да, да.
Момичета, как сте?
Нали нямате пръст в това?
Проклетия.
Няма нужда да разбират.
Средата на 19-и век е, постоянно нещо гори.
Да се прибираме.
Сядайте, където намерите.
Шапки, палта, наметки - в библиотеката.
Чаят се запарва, а храна има предостатъчно.
Там съм оставил кутия за дарения.
Ако някой може да задели нещичко, ще сме благодарни.
Старата църква отговаряше на нуждите ни.
Да се помни с добро!
Ще отнеме време, но ще я възстановим.
Жителите на Амхърст ще се обединят, както винаги.
Заедно ще преодолеем това нещастие.
Добре казано.
Гордея се със сина ни.
Къде е жена му?
Не е ли редно в такъв момент да е до него?
Остин, къде е Сю?
Дано не сме я оставили в горящата църква.
Живее някъде своя живот. Както аз - своя.
Каква беше тази щуротия, че сме щели да се местим в Ню Орлийнс?
Викат му Нола, скъпа. - Нека. Но аз няма да се местя там.
Ще се местиш, да.
Писах телеграма на един познат брокер на имоти - Джоузеф Лайман.
Джоузеф - бившият ми?
Вярно! Забравих, че се познавате с Лайман.
Лайман! Чудесен тип. Пратих му всичките си пари.
Купил ни е къща.
Джоузеф Лайман ни е продал къща?
Колиба, по-скоро.
Дал си парите си за съборетина в Ню Орлийнс
и очакваш да зарежа всичко и да дойда?
Да. Живеем в 19-и век, ти си ми съпруга.
Решенията вземам аз.
Чу ли изобщо нещо от всичко, което говорех през цялото това време?
В Нола е яко, ще ти хареса.
Започва гражданска война! Няма да се местя в Луизиана.
Няма да видя семейството си.
И ще се окажа в грешния лагер.
Югът не е лош. Системата на плантациите е аристократична...
Робството е нещо лошо, Шип!
А уж си била широко скроена.
Не и за тези неща.
Стига де, ще е прелестно!
Ще си красавицата на Юга. - Аз съм чародейката на янките.
Уважавай това. - Не разбирам.
Искаш да те оставя, да ида в Нола и да взема щерка на плантатор?
Не. Можеш да се ожениш за мен.
Но трябва да останем в Амхърст и да имаме свободна връзка.
Боже.
Забрави.
Забрави, човече. Онази колиба вече не ми излиза от ума.
Но какво... Шип!
Дали не правя грешка?
Да. - Несъмнено.
Искаше да се ожени за теб. Сега ще останеш надута стара мома.
Овцата си остава овца.
Шип!
Добре.
Отивай в Ню Орлийнс. - Нола.
Ожени се за друга.
Имай деца и всичко друго.
Но ти знаеш, знам го и аз...
Какво?
Завинаги ще остана най-интересната жена, която си обичал.
Църквата ни.
Горката ни прекрасна църква.
Г-жо Дикинсън.
Нощес го сънувах.
Кое?
Какво говориш? - Всичко, което стана.
Пожарът в църквата... Видях го.
Присъни ми се.
Вече бях виждал всичко това.
Не, въобразяваш си.
Не. Снощи го сънувах, а сега е факт.
Било е лош знак, ужасна поличба.
Тези приказки за знаци и видения... Звучиш налудничаво, като Емили.
Или не е толкова луда, колкото мислим.
Боже!
ЗМИЯТА
Почти невидима в тревата,
зървали сте несъмнено
извивката й като лента,
изплъзваща се на момента.
Тревата цепи като с гребен.
Проблясва като лъч.
В нозете ти остава дребна.
Изчезва, ако чуе глъч.
Обича да е сред блатата
и на студена твърд, без плод,
на босоногия петата,
пресякла общия им под.
Свистене на камшик - отмина,
на слънцето изви се.
Наведох се да я достигна.
Но в миг се дръпна, скри се.
Сред хора срещах я начесто,
познавах я и бях позната,
съчувствах й, че е съсъд,
отнасящ топлотата.
Не съм я срещала обаче,
нито сама, ни придружена,
а да не всее студ у мене
на всяка кост в сърцевината.
Мога да умра сега. Щастлива.
Не и аз.
Бих съжалила умрелия в този ден.
Емили?
Да?
Когато съм с теб...
Само тогава се чувствам жива.
Това ми стига.
Не ми е нужно нищо друго.
Освен да се чувстваш така.
За теб пиша, моя Сю.
Пиша за теб!
Само за теб.
Това е достатъчно.
Повече няма да се отдръпна от теб.
Превод Албена Христофорова