Незнаний трунок я пила
З перлових чаш без ліку
КОНСТЕЛЕЙШЕН
В Кентуккі ягід для вина
Нема таких одвіку.
З АМГЕРСТА – «ТРАВНЕВЕ ВИНО» Е.ДІКІНСОН
Безсмертя.
Чорт забирай.
«І хміль роси й повітря смак – Усе мене п'янить
Я п'ю безкраї літні дні І п'ю небес блакить
Коли хазяїн прожене З квіток бджолу-п'яницю
Я вип'ю також – Там де п'ють
Метелики-барвниці!»
Оце клас.
Так, це круто.
Я одразу собі це уявила.
Гарний вірш. Хто його написав?
Емілі написала, мамо.
Хто?
Емілі Дікінсон, твоя дочка,
написала вірш з першої сторінки «Спрінґфілд Ріпаблікен».
І він про пиятику.
Він не про пиятику, Шипе.
«Незнаний трунок я пила». Та ну!
Він про сп'яніння від природи,
сильніше за будь-який алкоголь.
Тобто тут ідеться не про пиятику,
а про сп'яніння від високих емоцій.
Ясно.
Ти забагато читаєш.
Вибач, я люблю тренувати мозок.
Тобі доведеться прийняти мене, який я є...
-Ні, Шипе. -...Лавініє.
Ми повинні прийняти одне одного.
-Ні! -Я не розумію.
Вірш Емілі. Як це сталося?
Це випадковість?
Остін брав участь у конкурсі?
Кажеш, у всіх у місті є примірник?
Не тільки в місті.
У «Спрінґфілд Ріпаблікен» понад 12 000 передплатників.
Боже мій.
Неймовірно. Емілі відома.
Господи спаси, коли це побачить батько.
Дякую, що спитали, але я сьогодні не снідатиму.
Немає апетиту. Я надто схвильована.
Мрія всього мого життя здійснилася.
Писання віршів – це моя пристрасть.
Я їх пишу багато років.
Сьогодні я зайнята,
але знайду кілька хвилин, якщо ви хочете щось запитати.
З радістю розповім про свої теми, віршові розміри, творчий процес.
У кого є питання?
Де Емілі?
Мабуть, іще спить.
-Я тут. -Спить? Ні.
Ховається у себе в кімнаті.
На її місці я б так і зробила.
Що з вами? Агов?
Не знаю, що батько з нею зробить, коли це побачить.
Що побачить батько?
Що?
Що ти там ховаєш?
Будеш снідати, любий?
Може, чаю? Щоб розслабитися.
Розслабитися? Я щойно прокинувся.
Чому ти ховаєш газету за спиною?
Дай сюди, жінко.
Будь ласка.
Бачиш, не так і погано.
Я боявся, що на біржі знову обвал.
Я написала вірш, і його надрукували на першій сторінці.
Скажи що-небудь.
Дивися, розпродаж тюлевих завісок.
Справді? Я не бачила, коли читала газету.
-Не дуже радій. -Покажи.
Написано: «Дешевше, ніж завжди».
-Завіски? -У нас нормальні завіски.
Віднесу газету в іншу кімнату.
Віддай газету, будь ласка.
«Травневе вино» Е. Дікінсон?
От що ти від мене приховувала.
Вона це зробила.
Хтось поговорить зі мною про це?
Тепер її не зупинити.
Вибач, Едварде. Це я винна.
Треба було краще за нею дивитися.
А знаєш, непогано.
«Хазяїн прожене бджолу-п'яницю...»
Не прикидайтеся, що мене не існує. Агов!
Може, ми ще нею пишатимемося.
Боже мій. Я невидима?
Дікінсон
Я Ніхто! А ти хто?
Ніхто мене не бачить, не чує й не відчуває.
Меггі!
Ти мене бачиш.
Я забула витрусити килими.
Та ну!
Шипе, привіт. Ти мене бачиш?
Вінні, я більше так не можу.
Я амбітний підприємець,
мені потрібна дружина, яка мене підтримує.
Шипе, я тебе чую.
Я думав, що ти така дружина, але переконався, що ні,
хоча ти жагуча і я люблю твою кицьку.
Ти кажеш про... Це про її кішку.
Я вчиню як чоловік і покінчу з цим.
Я тебе кидаю, Лавініє.
Шипе, ми всі чуємо, як ти говориш сам з собою.
-Я не говорив сам з собою. -Ні, бо я тут.
Я тебе кидаю, Лавініє.
Пізно, бо це я кидаю тебе.
-Що? -Я більше не можу.
Заручини скасовано.
-Люди. -Аякже.
Я переведу стрілки на 26 годин назад, і ти передумаєш.
У добі 24 години, Шипе.
Вибач, що не закінчив коледж.
Я ніколи не буду гідний тебе.
-Я стою... -Ти страшенно невпевнений у собі.
-Ти мене лякаєш. -Що?
У тебе всі ці новомодні ідеї,
а мені потрібна традиційна, нормальна дружина.
Ого.
Добре. Я ненормальна.
Ясно?
Я збочена, творча, хтива відьма,
а ти не можеш цього сприйняти.
Не можеш сприйняти мене!
Що діється?
У цій кімнаті є щось недобре.
Мабуть, привиди після сеансу.
Емілі справді бачила привида.
О боже. Я привид?
Ви, Дікінсони, всі безумні.
Краще я повернуся в Неваду, щоб Лола била мене батогом,
а я шалітиму від її еротичного павучого танцю!
Павучий танець.
Лавініє, скажи, що я тут!
Раз, два, три, чотири...
-Хоча не варто... -Шість, сім, вісім.
Раз, два, три, чотири...
-Вінні, не вдарся. -...п'ять, шість, сім, вісім.
Раз, два, три.
Лавініє? Вінні?
Вінні!
Я тебе застерігав.
Що це все означає?
Ти не послухалася.
Хто ти такий і чому ти в моїй кухні?
Я Ніхто! А ти хто?
Гарна загадка, але ти привид,
а якщо мене бачиш тільки ти, значить, я мертва!
Мабуть, померла вночі.
Що ж. Я не проти.
Мабуть, було не боляче.
Цікаво, коли рідні знайдуть моє тіло?
Мабуть, вони вже нагорі,
зараз піднімуть простирадла й побачать мій застиглий труп!
Ти не померла, а я не привид.
Справді? А поводишся саме так.
З'являєшся нізвідки й переслідуєш мене.
Я не привид. Я просто загадка.
Загадка?
Ого. Добре.
Я повинна тебе розгадати?
Можеш спробувати.
Дуже спокусливо, але я відмовлюся.
Я зараз трохи зайнята.
Це найважливіший день мого життя,
я чекала, що мене оцінять.
Може, зроблять комплімент.
А я в прямому значенні невидима
в день, коли вся увага повинна бути прикута до мене.
Мабуть, у цій ситуації є плюси.
Які плюси?
Ну, ти невидима й можеш дізнатися правду.
Правду?
Дізнатися, що люди насправді думають про твій вірш.
Це добре.
«Спрінґфілд Ріпаблікен».
Підходьте й купуйте газету!
«Спрінґфілд Ріпаблікен».
Дізнайтеся свіжі новини! «Спрінґфілд Ріпаблікен»!
Дуже дякую. Так, дякую.
Мій вірш – на першій сторінці газети,
його написала я, Емілі Дікінсон.
Дякую, що підтримуєте друковане слово. Це ж треба.
Ти читав цей вірш?
Так, читав. Автор – жінка. Яка вона смілива.
Думаю, гарний вірш.
Так, вона розумна.
-Дякую. -І дуже сластолюбна.
-Так, вона дуже хоче. -Стоп, що?
Вона з нашого міста. Знайдемо її?
-Ні, не варто. -Так, ходімо до неї додому.
Ходімо до неї дрочити в кущах.
Я скінчу прямо на її вірш.
Слава буває потворна.
Я така рада за неї. Справді.
Так, вірш мені подобається.
Дякую! Дуже приємно це чути.
Як на мене, він дурний.
По-перше, рими – це минуле століття.
Ну, так, це правда, але...
Нащо потрібні рими?
Я думав, тепер у моді білий вірш.
Правила треба опанувати, перш ніж їх порушувати.
Нічого вона не опанувала.
Я таке напишу і вві сні, а він і навіює сон.
Такий нудний.
Я не вважаю, що нудний...
От молодець.
...радше обурливий.
Обурливий? Чому?
Тобто там не сказано нічого обурливого.
Тому він і обурливий. Потрібна гострота.
Пиши про політику, інакше ти гаєш час.
А знаєш, ти мене переконала.
Вірш дурний і мене не вразив.
Гаразд. Це цікаве обговорення, але...
Живімо своїм життям.
Гетті.
-Що це таке? -Інший смак слави.
Вона це зробила.
Так, Емілі опублікували.
Це найгірший день мого життя.
Мені подобається.
-Актуальний вірш. -Саме так.
І мені подобається. Хоч я його не розумію. Тому й подобається.
Там такі глибокі думки.
Він про алкоголь.
Я чула, Товариство тверезості лютує.
У газету почнуть писати.
Їй буде потрібен захист.
З нею все буде гаразд.
Газета вам не потрібна?
Завтра про тебе всі забудуть.
Ти не цього чекала від слави.
Не знаю, чого я чекала, але це значно гірше.
Та ну. Не все так погано.
Усі говорять про мене,
і не має значення, правда це чи ні.
Ти не дізнаєшся, як воно, поки не відчуєш.
Слава... схожа на смерть.
Але ж я не мертва?
Ні. Ти просто...
Невидима.
Багато чудових речей невидимі.
Поясни.
Повітря, яким ми дихаємо.
Вітер, який дме. Кохання.
Тепер розумію.
Невидимі речі керують світом, Емілі Дікінсон.
Знаєш...
твоя правда.
Я як вишукані парфуми.
Ноти пісні.
Як відчуття наприкінці літа.
Бути невидимою...
це сила.
Тут похований мій друг Бен.
Ти за ним сумуєш.
Так. Сумую.
Але коли я стою тут, мені здається, що він просто невидимий.
Що написано на твоєму надгробку?
У мене немає надгробка.
Але ж у тебе є ім'я?
-Невже? -Має бути.
Я тебе десь бачила. Я тебе знаю.
У глибині душі ти повинен знати, хто ти такий.
Я не пам'ятаю.
Чому?
Я все забув крім...
Крім...
У мене є спогад...
про сліпучий біль.
Іде запеклий бій,
всюди люди, молоді люди...
кричать.
І запах, сильний запах металу.
І вибух...
збив мене з ніг.
Жар і холод обсипали мене, а тоді...
нічого.
У мене добрі новини з Півдня.
-Так! -Так.
Гроші, які ми отримали від продажу газети,
дійшли до Джона Брауна і його табору.
-Так! -Його люди настроєні оптимістично.
Вони мають усе необхідне
завдяки нам і таким людям, як ми.
Ура! Так!
Скоро вони здійснять свій план.
Вони атакуватимуть...
і американська дійсність зміниться.
Революція наближається.
Вона наближається!
І «Констелейшен» – її частина.
На наші гроші вони купили зброю, а наші слова додали їм сил.
Так!
Не всі наші слова, Гетті.
Якщо хочеш мені щось сказати, кажи відверто.
Я кажу, що твої казочки про привидів нікого не визволяють.
Мої «казочки про привидів» мають підтекст.
Через готичний жанр я ставлю важливі питання про жіночу долю,
і принаймні
я не переказую вже десять років один і той самий випадок з життя!
Я втік у ящику.
Ти просто вуличний фокусник.
Ого.
Ти звик розповідати людям про те, що втік у ящику.
Ми це розуміємо. Усі це розуміють.
Я розповідаю про згубність рабства.
Ти всім розповів,
і тепер так утекти неможливо.
Годі вже!
Це правда.
Припинимо ці дрібні чвари.
Треба бути вищими за них.
Егоїзмові в нашій роботі не місце.
Не має значення, хто отримає більше уваги,
більше грошей, кого опублікують на першій сторінці.
Ми не за це боремося.
-За це? -Ні.
Ні.
Ми зайняті важливішим ділом.
Ми заявляємо про наше право на існування.
Так.
Наші дописи.
Наша газета змінює світ.
Вона змінює долю країни.
І хоча ми сьогодні анонімні, завтра ми не будемо невидимі.
-Саме так. -Так.
-Ти будеш невидимий? -Ні.
-Ти будеш невидима? -Ні.
А ти?
-Так, ти будеш невидима? -Ні.
Правильно.
Генрі правий.
Треба святкувати... а не сваритися.
Амінь.
Так. Добре.
Підписників у нас повно.
Ми підтримуємо революцію тіла, розуму, духа.
Майбутні покоління побачать кращий світ,
бо ми його покращуємо.
Ми беремо владу в свої руки.
Так! Так.
Не знаю як ви, а я...
Я хочу танцювати.
Чорт. Це ти вкрала?
Я хочу бути гарною.
Я приніс скрипку.
Так, чорт забирай.
Фредді знову за своє.
Прискорте темп.
Я впевнена, Емілі зараз прийде.
Як скажеш.
Боже, де ж вона?
Ми так чекали цього вечора, а вона просто... зникла.
Остіне.
Ти не бачив Емілі?
Сьогодні – ні.
Я обшукав усю кухню. Там мало що є.
А де королева балу?
Дивіться. Прибув містер Боулз.
Вибачте за запізнення.
То де ж вона?
-Емілі? Кудись зникла. -Так.
Зникла? Саме сьогодні?
Я думав, вона походжатиме тут і купатиметься в оваціях.
Привіт. Як справи?
Чудова копія. Ви її замовили?
Копія? Тобто?
Тобто вона дуже схожа на оригінал.
Це і є оригінал.
Написав європейський художник.
Ні. Це не так.
Я знаю, хто її написав.
Трава виказує.
Мазки не такі тонкі.
Я заплатив за неї багато грошей.
Про що ви?
Про картину.
Це репродукція.
Мені сказали, це оригінал.
Яка різниця, чи справжня вона, якщо вона гарна?
-Вибачте. -Остіне, ти не можеш піти.
-Мені треба провітритися. -У нас гості.
Емілі немає, а це свято заради неї,
то я піду її пошукаю.
Емілі!
Чого ти тут? Ходімо.
Остіне, ти мене бачиш?
Ти п'яна?
Не знаю. А ти п'яний?
Чому ти не прийшла до нас?
Бо мене ніхто не бачить, Остіне. Я невидима.
Я тебе бачу.
Сьогодні ти перший, хто мене побачив.
Це якась дивна психологічна реакція на публікацію?
Я ніхто, Остіне.
Для мене ти хтось.
Він говорить сам з собою?
Так, це мій хазяїн.
Що з ним?
Ти не уявляєш, скільки секретів білих я зберігаю.
Ти прочитав мій вірш?
Авжеж.
Я дуже тобою пишаюся.
Так?
Так. Чесне слово.
Тільки й маю, чим пишатися, що тобою.
Остіне, що сталося?
Нічого, просто повір мені.
Твоя поезія реальна. У тобі є щось реальне.
Якби в мене щось таке було...
Я був би щасливий.
-Містере Дікінсон. -Остін.
Це по мене.
Ой.
-Привіт, мала. -Привіт.
Знайомся з великим і віднедавна покійним Едгаром Алланом По.
Так, це я. Хочеш автограф?
Ого. Не віриться, що ви тут.
Він помер кілька років тому.
Саме так. Я привид, привид Едгара Аллана По.
Я помер за загадкових обставин. Характерно для мене.
Ні. Ти допився до смерті, брате.
Гаразд.
Ти прийшла мене побачити.
Люблю зустрічі з шанувальниками.
Кивни головою, коли я дійду до твого улюбленого твору.
«Ворон», «Серце виказало». «Аннабель Лі».
Ти не киваєш.
«Падіння дому Ашерів», «Барильце амонтильядо»...
Я читала лише «Ворона».
Зрозумів.
Не хочу бути нечемним,
але я думав, ми покатаємося в пошуку
моїх прихильниць, з якими можна переспати.
Вона радше моя прихильниця, брате.
Так.
Смерть гарної жінки,
безумовно, найпоетичніша у світі тема.
Висадиш мене у Сью?
Хто така Сью? Вона дає?
Сью – моя подруга. Вона влаштувала для мене вечір.
Літературний вечір.
На честь моїх творів. Я також відома поетеса.
Справді? Хто тебе видає? «Вайлі й Патнем»?
Мій вірш надрукували у «Спрінґфілд Ріпаблікен».
Вибач, ти сказала «Нью-Йорк триб'юн»?
Ні. Спрінґфілд...
Він тебе чув.
Він просто грубіян.
Один вірш у газеті – і ти вже вважаєш себе відомою.
З усією повагою,
я гадки не маю, хто ти така, а дізнаватися вже пізно.
Моя люба юна леді, ти не знаєш, що таке слава.
Це не єдиний вірш.
-Так? -Видавець опублікує ще.
-Попалася. -Що?
Слава – це наркотик. Спробуєш – і призвичаїшся.
І доведеться шукати чергової дози.
Багатому й бідному, відомому й забутому.
Але буде мало. Подивися на мене.
Я дуже відомий і дуже мертвий.
Я їжджу по місті в кареті Смерті
у пошуках жінки, яка змусить мене полюбити самого себе.
До кінця світу.
Ні, не до кінця світу.
Колись ти зійдеш.
Прочитай ще раз мій некролог.
О боже. Забудь про нього.
Чорт. Я скучив за моєю кузиною і маленькою нареченою Вірджінією.
Вона б прочитала мій некролог.
Слава...
це бджола.
-Що? -Мені подобається.
Я така п'яна.
Тебе висадити?
Ні.
Ні, покатаємося ще трохи.
Я хочу стильно спізнитися.
А тобі кудись треба?
Ні, брате. Нікуди. Ніколи.
Сью?
Де ти?
Отут я буду.
От побачите.
Сью.
Сью, ти була цілковито права.
Я хочу, щоб люди мене бачили.
Я хочу, щоб ти мене бачила.
Сью?
Усе гаразд. Тут нікого немає.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк