Skanauju alų dar nepagamintą -
Bokalais, išskaptuotais iš Perlų -
Jokios Frankforto Uogos Neprilygs
Šiam kvaičiam svaiguliui.
„GEGUŽĖS VYNAS“ IŠ AMHERSTO E. DIKINSON
Nemirtingumas.
Eina šikt.
„Apgirtusi nuo oro - Aš - Ištvirkus nuo Rasos -
Rituos - per vasaros dienas be pabaigos - Iš lydyto Mėlio smuklių -
Kai „Šeimininkai“ trauks girtas Bites Iš Rusmenių žiedų -
Kuomet Drugeliai - Nusisuks nuo „taurių“ nebeišgertų -
Aš gersiu dar daugiau!“
Ledas.
Tai jau tikrai. Kietai.
Jaučiuosi kiaurai perprasta.
Labai gražus eilėraštis. Kas jį parašė?
Emilė jį parašė, mama.
Kas?
Emilė Dikinson, tavo duktė,
parašė šį eilėraštį, kuris šiandien - pirmam „Springfield Republican“ puslapy.
Ir jis apie girtavimą.
Jis - ne apie girtavimą, Šipai.
„Skanauju alų dar nepagamintą.“ Liaukis!
Tai apie tokį apsvaigimą,
kurio negali suteikti joks alkoholis.
Todėl tai būtent ne apie girtavimą,
o apie kilnių jausmų teikiamą svaigulį.
Aišku.
Tu per daug skaitai.
Atsiprašau, jog man patinka iššūkiai.
Tau teks priimti mane tokį, koks esu...
- Ne, Šipai. - ...Lavinja.
Mes turim priimti vienas kitą!
- Ne! - Aš nesuprantu.
Emilės eilėraštis. Kaip tai nutiko?
Ar čia koks sutapimas?
Ar Ostinas dalyvauja kokiame nors konkurse?
Nori pasakyti, kad visi mūsų mieste jį perskaitys?
Ne tik mūsų mieste.
„The Springfield Republican“ turi virš 12 000 prenumeratorių.
O Dieve.
Beprotystė. Emilė - įžymybė.
Tesergi mus Viešpats tą minutę, kai tavo tėvas tai pamatys.
Ačiū už pakvietimą, bet aš šiandien nepusryčiausiu.
Negaliu praryti nė kąsnio. Pernelyg susijaudinusi.
Pildosi mano viso gyvenimo svajonė.
Suprantate, šis eilėraštis - aistros projektas.
Kurtas ilgus metus.
Šiandien manęs laukia daug darbų,
bet turiu porą laisvų minučių, jei norite manęs ko nors paklausti.
Mielai papasakosiu apie savo temas, rimą, atskleisiu virtuvę.
Klauskite.
Kur Emilė?
Gal dar miega?
- Aš - čia. - Miega? Ne.
Neabejoju, kad ji slepiasi savo kambary.
Jos vietoje būtent tai daryčiau.
Kas jums? Girdite?
Nes vienas Dievas težino, kas jos laukia, kai jos tėvas tai pamatys.
Ką pamatys tėvas?
Ką?
Ką ten slepi?
Papusryčiauk, brangusis.
Arbatos? Raminančios arbatos.
Man nereikia ramintis. Aš ką tik pabudau.
Kodėl slepi mano laikraštį už nugaros?
Duok jį man, moterie. Duokš.
Prašau.
Matai, nebuvo taip baisu.
Aš bijojau, kad pasakysi, jog vėl žlugo akcijų rinka.
Aš parašiau eilėraštį, ir jį išspausdino pirmame laikraščio puslapyje.
Susitaikyk su tuo!
Žiūrėk, nėriniuotų užuolaidų išpardavimas.
Tikrai? Aš pati nemačiau.
- Tik neįsiaudrink, ponia Dikinson. - Parodyk.
Parašyta „žemesnėmis nei įprastai kainomis“. Žemesnėmis.
- Užuolaidos? - Mūsų užuolaidos - puikios. Tik pažvelk.
Nunešiu tą laikraštį į kitą kambarį.
Prašyčiau atiduoti man laikraštį.
„Gegužės vynas“, E. Dikinson?
Štai ką slėpei nuo manęs?
Ji ėmė ir padarė tai.
Ar niekas nenorite apie tai pakalbėti su manim?
Jos nebesulaikysi.
Atleisk man, Edvardai. Tai - mano kaltė.
Man derėjo griežčiau ją prižiūrėti.
Žinai, ką? Ne taip jau ir blogai.
„Šeimininkai trauks girtas Bites...“
Jums nebūtina apsimesti, jog manęs čia nėra. Ar girdit?
Galbūt ji atneš mūsų šeimai garbę.
O Dieve, negi aš - nematoma?
Aš esu Niekas! O kas esi tu?
Niekas manęs nei mato, nei girdi, nei jaučia.
Mege!
Tu mane matai.
Pamiršau išdulkinti kilimus.
Liaukis!
Šipai, labas! Labas. Tu mane matai?
Vine, aš daugiau nebegaliu.
Aš esu ambicingas ir veiklus verslininkas.
Man reikia mane palaikančios žmonos.
Šipai, aš tave girdžiu.
Maniau, tu ir būsi tokia žmona, bet, pasirodo, ne.
Nors tu esi itin karšta, ir man labai patinka tavo pūtė.
Kalbi apie jos... Jis kalba apie jos katę.
Privalau pasielgti vyriškai ir atšaukti sužadėtuves.
Ar palieku tave, Lavinja.
Šipai, mes visi girdime, kaip tu čia kalbi pats su savimi.
- Aš ne šiaip kalbėjau pats su savimi. - Nes kambary buvau aš.
Aš noriu tave palikti, Lavinja.
Per vėlu, nes aš tave palieku.
- Ką? - Aš taip nebegaliu.
Sužadėtuvės nutraukiamos.
- Liaukitės. - Taip, žinoma.
Nustatysiu laikrodį, nes lygiai po 26 valandų tu persigalvosi.
Para turi 24 valandas, Šipai.
Atleisk man, kad nebaigiau koledžo.
Aš, regis, taip ir liksiu tau per menkas.
- Aš stoviu... - Man įgriso tavo kompleksai!
- Tu mane gąsdini. - Ką?
Su tom savo moderniom idėjom.
Man reikia tradicinės, normalios žmonos.
Aišku. Aš nesu normali.
Girdi?
Esu iškrypusi, kūrybinga, gašli ragana,
o tu to negali priimti.
Tu negali priimti manęs!
Kas čia vyksta?
Šių namų vibracijos sugedo.
Po mūsų seanso, matyt, čia kažkas liko.
Emilė matė vaiduoklį.
Dieve mano, ar aš - vaiduoklis?
Jūs, Dikinsonai, visi išprotėję.
Verčiau grįšiu į Nevadą, kur rimbais mane talžys Lola,
o aš eisiu iš proto nuo jos erotinio vorės šokio!
Vorės šokis.
Lavinja, prašau, pasakyk, kad mane matai!
Vienas, du, trys, keturi, penki...
- Arba ne. Noriu... - ...šeši, septyni, aštuoni.
Vienas, du, trys, keturi...
- Vine, nesusižeisk. - ...penki, šeši, septyni, aštuoni.
Vienas, du, trys.
Lavinja? Vine?
Vine!
Aš tave įspėjau.
Kas čia, po galais?
Tu manęs neklausei.
Kas tu toks ir ką veiki mano virtuvėje?
Aš esu Niekas! O kas esi tu?
Mįslė - nebloga, bet tu - vaiduoklis,
ir esi vienintelis mane matantis, vadinasi, aš - mirusi!
Aš miriau naktį, galbūt.
Aišku. Geras. Taip, geras.
Be skausmo, spėju.
Įdomu, kada mano šeima aptiks mano kūną?
Gal jie dabar ten,
netrukus kilstelės antklodę ir pamatys mano šaltą lavoną!
Tu nesi mirusi, o aš nesu vaiduoklis.
Tikrai? Nes elgiesi kaip tikras vaiduoklis.
Išdygsti staiga, persekioji mane!
Aš - ne vaiduoklis. Aš - paslaptis.
Paslaptis?
Gerai.
Ir aš turiu tave išaiškinti?
Gali pamėginti.
Kad ir kaip viliojančiai skamba, verčiau nereikia.
Dabar man visko per daug.
Šiandien - svarbiausia diena mano gyvenime,
ir aš tikėjausi šiek tiek, nežinau, pripažinimo.
Gal poros komplimentų.
Bet aš stoviu čia, nematoma,
dieną, kuomet turėčiau būti dėmesio centre.
Gal tai gali išeit į gera.
Kaip tai - į gera?
Tavęs niekas nemato, vadinasi, gali sužinoti tiesą.
Tiesą?
Gali sužinoti, ką žmonės iš tiesų galvoja apie tavo eilėraštį.
Geras.
„The Springfield Republican“.
Pirkite laikraštį!
„The Springfield Republican“.
Paskutinės žinios! „The Springfield Republican“!
Labai dėkoju. Ačiū.
Ten, pirmame puslapyje - mano eilėraštis.
Autorė - aš, Emilė Dikinson.
Ačiū, kad remiate rašytinį žodį. Ačiū. Tik pažvelkite.
Tas eilėraštis. Skaitei?
Skaičiau. Autorė - moteris. Tikriausiai, drąsi.
Jis - labai neblogas.
Ji - tikrai nekvaila.
- Ačiū. - Ir labai geidulinga.
- Taip, ji to labai nori. - Pala, ką?
Ji gyvena šiame mieste. Galime ją surasti.
- Gal nereikia. - Taip. Suraskim jos namą.
Nueikim ir pasmaukykim krūmuose.
Aš baigsiu tiesiai ant eilėraščio.
Šlovė turi bjaurių pusių.
Aš labai džiaugiuosi už ją. Tikrai.
Man patiko šis eilėraštis.
Ačiū! Ačiū. Kaip malonu tai girdėti.
Man jis - kvailas.
Visų pirma, jis surimuotas, tai juk - vaikiška.
Gerai jau, gerai. Tai - tiesa, bet...
Baikit juokus, rimuoti?
Jau seniai tai praėjom. Ar ne visi dabar kuriam laisvai?
Turi įvaldyti taisykles tam, kad jas laužytum.
Ji nė velnio neįvaldė.
Galėčiau taip rašyt miegodamas, o jis ir migdo.
Baisiai nuobodu.
Man jis neatrodo nuobodus...
Štai mano draugė.
...bet jis - įžeidžiantis.
Įžeidžiantis? Kodėl?
Jame nėra nieko įžeidžiančio.
O tai daro jį dar labiau įžeidžiantį. Reikia išsakyti savo poziciją.
Būk arba politiška, arba nešvaistyk mūsų laiko.
Žinai, ką? Tu mane įtikinai.
Eilėraštis - kvailas, nieko ypatingo.
Nors ir smagus pokalbis, bet...
Grįžkime prie savo gyvenimų.
Hate.
- Kas čia dabar? - Dar vienas šlovės skonis.
Tai jai pavyko vis tik.
Taip, Emilę išspausdino.
Tai - blogiausia diena mano gyvenime.
Jei atvirai, man patinka.
- Jis - toks aktualus. - Tikra tiesa.
Man jis irgi patinka. Nesupratau jo. Todėl ir patinka.
Toks gilus.
Jis - apie alkoholį.
Girdėjau, kad Blaivybės draugija įsiutusi.
Žmonės rašys laiškus.
Jai reikės pasisaugoti.
Nieko jai nenutiks.
Nepasiimsite?
Akimirką esi, kitą - jau nebe.
Nesitikėjai, kad išgarsėjusi taip pasijusi.
Nežinau, ko tikėjausi, bet tai, tai - dar blogiau.
Liaukis. Nėra jau taip blogai.
Visi tiesiog gavo progą apie mane pakalbėti,
ir nesvarbu, tiesą ar ne.
Tikriausiai, kol nenutinka, tol nežinai, ką teks išgyventi.
Šlovė... Ji - kaip mirtis.
Bet aš juk nemiriau, tiesa?
Ne. Tu tik...
Nematoma.
Daugybė nematomų dalykų yra nuostabūs.
Kokie?
Kad ir oras, kuriuo kvėpuojame.
Vėjas. Meilė.
Suprantu, ką nori pasakyti.
Pasaulis semia gyvybę iš nematomų dalykų, Emile Dikinson.
Žinai...
Tu teisus.
Aš - lyg nuostabūs kvepalai.
Kvepiantys daina.
Tuo jausmu, kuris aplanko pasibaigus vasarai.
Kai esi nematomas,
turi galią.
Čia palaidotas mano draugas Benas.
Ilgiesi jo.
Taip. Ilgiuosi.
Bet kai stoviu čia, jis, regis, nematomas.
Kas parašyta ant tavo antkapio?
Aš neturiu antkapio.
Bet juk turi vardą.
- Argi? - Turi.
Tu man kažkur matytas, aš tave pažįstu.
Juk giliai kažkur turi žinoti, kas esi.
Nepamenu.
Kodėl?
Pamiršau viską, išskyrus...
Išskyrus?
Matau lyg blyksnį...
Akinantis skausmas.
Didelis, baisus mūšis,
aplink vyrai, jauni vyrai...
Klykia.
Ir tas kvapas, visa persmelkiantis metalo kvapas.
Sprogimas...
Pataiko į mane.
Šilumos, paskui šalčio banga, tada...
Nieko.
Gavau žinią iš Pietų, ir ji - gera.
- Taip. - Taip!
Pinigai, gauti iš laikraščio pardavimo,
pasiekė Džoną Brauną ir jo stovyklą.
- Taip! - Jo žmonės nusiteikę optimistiškai.
Jie turi visko, ko reikia,
mūsų ir tokių kaip mes dėka.
Taip!
Greitai jie imsis plano vykdymo.
Jie puls,
ir Amerikos gyvenimas pasikeis.
Revoliucija - ne už kalnų.
Ji artėja! Artėja!
Ir „Constellation“ prie to prisideda.
Už mūsų pinigus jie įsigijo ginklų, o mūsų žodžiai suteikė jiems jėgų.
Taip!
Ne visų žodžiai. Hate.
Turi ką nors priieš mane, sakyk man į akis.
Tik sakau, kad tavo istorijėlės apie vaiduoklius neneša niekam laisvės.
Mano istorijėlės turi potekstę.
Gotikos žanras padeda kelti esminius klausimus apie moterų patirtį,
ir aš bent jau nestumiu už pinigus
to paties seno anekdoto jau dešimtį metų!
Aš pabėgau dėžėje.
Tu - gatvės fokusininkas.
Tu įpratai pasakoti žmonėms apie savo pabėgimą dėžėje.
Mes tai suprantam. Visi supranta.
Aš skleidžiu žodį apie vergovės pavojus.
Tu taip pasistengei jį paskleisti,
jog niekas iš jos nebėga.
Ei, pakaks!
Tiesa.
Tokie ginčai turi liautis.
Turim pakilti aukščiau šito.
Mūsų darbas skirtas ne ego patenkinimui.
Jis ne apie tai, kas gaus daugiau dėmesio,
daugiau pinigų ar kas atsidurs pirmame puslapyje.
Mes ne už tai kovojame.
- Ar už tai? - Ne.
Ne.
Mūsų darbas - kur kas svarbesnis už visa tai.
Mes kovojame už savo teisę egzistuoti.
Taip.
Mūsų straipsniai?
Mūsų laikraštis keičia pasaulį.
Jis keičia visos mūsų šalies likimą.
Ir nors šiandien mes - anonimai, rytoj mes jau nebūsim nematomi.
- Tikrai. - Taip.
- Ar tu būsi nematoma? - Ne.
O tu?
- Taip, ar tu būsi nematoma? - Ne.
Teisingai.
Henris - teisus.
Mums reikia švęsti, o ne peštis.
Amen.
Gerai. Teisingai.
Mūsų prenumeratorių skaičius - milžiniškas.
Mes finansuojame proto, kūno ir dvasios revoliuciją.
Ateities kartos gyvens geresniame pasaulyje nei šis,
nes mes sukilsime.
Mes imame valdžią į savo rankas.
Taip! Taip.
Ir aš nežinau, kaip jūs, bet...
Aš noriu šokt.
Po šimts. Pavogei?
Noriu prašmatniai atrodyt.
Smuiką turiu.
O, taip.
Fredis vėl grįžta prie savo nesąmonių.
Didinkite tempą.
Neabejoju, Emilė netrukus pasirodys.
Kaip žinai.
Dieve, kur ji galėtų būti?
Šios progos taip laukėme, o ji ėmė ir dingo.
Ostinai.
Matei Emilę?
Šiandien - ne.
Išverčiau visą virtuvę. Ji - tuščia.
Kur mūsų pokylio žvaigždė?
Prašyčiau dėmesio, atvyko ponas Boulsas.
Atsiprašau už vėlavimą.
Kur ji?
- Emilė? Jos nėra visą dieną. - Taip.
Nėra? Būtent šiandien?
Maniau, ji čia plaukios it gulbė, gerdama į save aplodismentus.
Sveikas, žmogau.
Graži kopija. Tu užsakei?
Kopija? Ką čia šneki?
Ogi tai, jog čia - puiki originalo kopija.
Čia - pats originalas.
Tapytas dailininko iš Europos.
Ne. Tu klysti.
Supranti, aš pažįstu tipą, kuris tai nupiešė.
Taip, atpažįstu iš žolės.
Čia potėpiai - ne tokie kruopštūs.
Už jį suplojau krūvą pinigų.
Apie ką jūs ten kalbate?
Apie paveikslą.
Reprodukcija.
Man sakė, kad čia - originalas.
Kam rūpi, originalas čia ar ne, jei gražiai atrodo?
- Aš atsiprašau. - Ostinai, negali išeiti.
- Turiu pravėdinti galvą. - Pas mus - svečiai.
Emilės vis tiek nėra, o vakarėlį surengėm jai,
tad eisiu jos ieškoti.
Emile!
Ką čia veiki? Eime.
Ostinai. Tu mane matai?
Tu - girta?
Nežinau. O tu - girtas?
Kodėl neatėjai pas mus?
Nes niekas manęs nemato, Ostinai. Aš - nematoma.
Akivaizdu, kad aš tave matau.
Esi pirmas žmogus, šiandien mane pamatęs.
Ar tai kokia keistuoliška psichologinė reakcija į tai, jog tave išspausdino?
Aš - niekas, Ostinai.
Tu man esi daug kas.
Ar tas tipas tikrai kalba pats su savimi?
Taip, jis - mano bosas.
Kas jam?
Tu neįsivaizduoji, kiek žinau baltųjų paslapčių.
Ar skaitei mano eilėraštį?
Žinoma.
Aš taip tavimi didžiuojuosi.
Tikrai?
Taip. Rimtai.
Esi vienintelė mano gyvenime, kuo dabar didžiuojuosi.
Ostinai, kas atsitiko?
Nieko, tik patikėk manim.
Tavo eilės, jos - tikros. Turi tai, kas yra tikra.
Jei aš turėčiau ką nors panašaus...
Būčiau laimingas.
- Sveiki, pone Dikinsonai. - Ostinas.
Žiūrėk. Manęs atvažiuoja.
Ups.
- Sveika, mergyt. - Labas.
Susipažink su neseniai mirusiu įžymiuoju ponu Edgaru Alanu Po.
Aha, čia aš. Nori autografo?
Sunku patikėti, kad jūs - čia.
Jis mirė vos prieš porą metų.
Būtent, aš - vaiduoklis, Edgaro Alano Po vaiduoklis.
Miręs paslaptingomis aplinkybėmis. Pagal savo žanro taisykles.
Ne, tu mirtinai nusigėrei, brolau.
Tiek to.
Atėjai pas mane.
Nuostabu. Mėgstu susitikimus su gerbėjais.
Linktelėk, kai išgirsi savo mėgstamiausią.
„Varnas“, „Išdavikė širdis“, „Anabelė Ly“.
Tu nelinksi.
„Ašero namų žlugimas“, „Amontiljado statinaitė“...
Skaičiau tik „Varną“.
Aišku.
Nieku gyvu nenoriu nieko įžeist,
bet, maniau, pasivažinėsim
ir pakabinsim man gerbėjų, su kuriom galėčiau permiegoti.
Ji - daugiau mano gerbėja, brolau.
Taip.
Gražios moters mirtis
yra neabejotinai poetiškiausia tema pasaulyje.
Galėsi išleisti mane prie Siu namo?
Kas ta Siu? Ji duos?
Siu - mano geriausia draugė. Ji rengia man vakarėlį.
Literatūrinį vakarėlį.
Skirtą mano kūrybai, nes aš irgi - žymi rašytoja.
Tikrai? Kas tavo leidėjas? „Vailis ir Putnamas“?
Mano eilėraštį ką tik išspausdino „The Springfield Republican“.
Atleisk, sakei „New-York Tribune“?
Ne. „The Springfield...“
Jis girdėjo.
Jis tik erzina.
Vienas eilėraštis laikraštyje, ir manai, kad tu - įžymybė.
Sakau tau su visa pagarba,
tu nė nenutuoki, kas esi, o man jau per vėlu aiškintis.
Mano brangi panele, tu nežinai, kas yra šlovė.
Tai nebus tik vienas eilėraštis.
- Tikrai? - Redaktorius spausdins dar.
- Tave apmovė. - Ką?
Šlovė - priklausomybė. Gavai vos pauostyt, ir tu jau pakabinta.
Sieksi vėl patirt tą būseną.
Turtingas ar vargšas. Žinomas ar nežinomas.
Tu niekada nepasisotinsi. Pažvelk į mane.
Aš - žiauriai įžymus ir žiauriai negyvas.
Dardu Mirties karietoj,
ieškodamas moters, kuri privers mane pamėgt save.
Iki visų laikų pabaigos.
Ne iki pačios pabaigos.
Kažkada tau teks iš čia išlipti.
Gali paskaityt dar sykį mano nekrologą?
Dieve mano. Liaukis tu pagaliau.
Velnias. Pasiilgau savo jaunosios pusseserės - nuotakos Virdžinijos.
Ji būtų paskaičiusi man mano nekrologą.
Šlovė
yra bitė.
- Ką? - Man patinka.
Aš - baisiai girta.
Ar išleist tave?
Ne.
Ne, pasivažinėkime dar truputį.
Noriu madingai pavėluoti.
O kaip tu? Skubi kur nors?
Ne, brolau. Jau nebe.
Siu?
Kur tu?
Ten stovėsiu aš.
Mano žodžiai.
Siu.
Siu, tu buvai teisi. Dėl visko.
Aš noriu, kad mane visi matytų.
Aš noriu, kad mane matytum tu.
Siu?
Viskas gerai. Čia nieko nėra.
Išvertė Egidija Tučkuvienė