Okouším vzácný vinný druh
Z perlových korbelů
Révoví od Frankfurtu Ten mok by nedalo!
Jaké bláznivé potěšení.
Květnové víno E. Dickinsonová
Nesmrtelnost.
No páni.
„Jsem piják vzduchu, zhýralec, jenž s rosou ve sklínce
Vrávorá věčným letním dnem z modrého hostince
Když zpitou včelu náprstník vyhodí ze dveří
Když motýl nechá kořalky –
Já piji víc než dřív!“
Paráda.
To jo. Pecka.
Doslova se v tom vidím.
Je to moc hezká báseň. Kdo ji napsal?
Emily, mami.
Kdo?
Emily Dickinsonová, tvoje dcera
napsala tuhle báseň, která je na titulní straně dnešních novin.
A je o chlastání.
Není o chlastání, Shipe.
„Okouším vzácný vinný druh.“ No tak!
Je o opojné opilosti přírodou,
o nádheře, jakou ti žádný alkohol neposkytne.
Takže to není o opíjení se,
kromě opilosti ze vznešených emocí.
Dobře.
Přeháníš to se čtením.
Promiň, že se ráda překonávám.
Budeš mě muset přijmout takového, jaký jsem...
- Ne, Shipe. - ...Lavinie.
Musíme se přijmout navzájem!
- Ne! - Nerozumím.
Báseň od Emily. Jak se to stalo?
Je to nějaký omyl?
Austin se zase účastní soutěže?
Chceš říct, že všichni ve městě mají kopii té básně?
Nejen ve městě.
Springfield Republican má přes 12 000 odběratelů.
Panebože.
To je šílené. Emily je slavná.
Bůh nám pomoz, až to uvidí tvůj otec.
Díky za optání, ale dnes nebudu snídat.
Nic bych nepozřela. Jsem až moc vzrušená.
Celoživotní sen se stává skutečností.
Ta báseň byla mou vášní.
Mnoho let práce.
Mám nabitý program,
ale mám pár minut, pokud se chcete na něco zeptat.
Můžu mluvit o svých tématech, metru, povyprávět o svém procesu.
Nikdo?
Kde je Emily?
Asi ještě spí.
- Jsem tady. - Spí? Ne.
Určitě se schovává v ložnici, což bych udělala já, být jí.
Co je to s vámi? Haló?
Protože Bůh ví, co se stane, až otec uvidí tohle.
Co uvidí?
Co?
Co to schováváš?
Snídani, drahý?
- Čaj? Trochu uklidňujícího čaje. - Nepotřebuji se uklidnit. Teď jsem vstal.
Proč schováváš mé noviny za zády?
Dej mi je, ženská. No tak.
Prosím.
Vidíš? Není to tak špatné.
Bál jsem se, že došlo k dalšímu krachu na burze.
Napsala jsem báseň a je na titulní straně. Vyrovnej se s tím!
Podívejme, výprodej krajkových záclon.
Vážně? Toho jsem si nevšimla.
- Nevzrušuj se. - Ukaž.
„Nižší než běžné ceny.“ Nižší.
- Záclony? - Ty naše jsou pěkné. Podívej.
Vezmu si ty noviny vedle.
Vrať mi ty noviny, prosím.
„‚Květnové víno‘ od E. Dickinsonové“?
Tohle jsi přede mnou schovávala. Už jí vážně přeskočilo.
- Nechcete si o tom se mnou promluvit? - Teď už ji nikdo nezastaví.
Mrzí mě to. Je to moje vina.
Měla jsem ji víc hlídat.
Víš co? Není to tak špatné.
„Zpité včely náprstník vyhodí“...
Nemusíte dělat, že neexistuju. Haló?
Možná na ni nakonec bude rodina pyšná.
Jsem snad neviditelná?
DICKINSONOVÁ
JSEM NIKDO! A KDO JSTE VY?
Nikdo mě nevidí, nikdo mě neslyší ani necítí.
Maggie!
Ty mě vidíš.
Zapomněla jsem vyklepat koberce.
No tak!
Shipe, ahoj! Haló. Vidíš mě?
Vinnie, takhle už to nejde.
Jsem ambiciózní, podnikavý obchodník
a chci manželku, co mi bude oporou.
Já tě slyším.
Myslel jsem, že ty taková jsi, ale došlo mi, že nejsi,
i když jsi sexy a miluju tvou číču.
- Mluvíš o... Mluví o její kočce. - Musím být chlap a zrušit zásnuby.
Opouštím tě, Lavinie.
Shipe, slyšíme, jak si mluvíš pro sebe.
- Tak to není. - Protože jsem tu taky.
Chtěl jsem se s tebou rozejít.
Fajn, pozdě, protože já se rozcházím s tebou.
- Co? - Já už dál nemůžu.
Zasnoubení se ruší.
- Hej. - Jasně.
Nastavím si budík na 26 hodin, než si to zase rozmyslíš.
Den má 24 hodin, Shipe.
Promiň, že nemám vysokoškolské vzdělání. Nikdy ti nebudu dost dobrý.
- Jsem tu... - Jsi nejistý, je to vyčerpávající!
- Naháníš mi strach. - Co?
Máš ty moderní myšlenky
a já chci, abys byla tradiční, normální manželka.
Páni.
Fajn. Já nejsem normální.
Jasný?
Jsem ujetá, hrozivá, kreativní, nadržená ženská
a to ty nedokážeš přijmout.
Nedokážeš přijmout mě!
Co se to děje?
Tohle místo má divnou atmosféru.
Asi tu stále straší z té seance. Emily viděla ducha.
Panebože. Jsem duch?
Vy Dickinsonovi jste všichni blázniví.
Bylo by mi líp v Nevadě, nechat se bičovat Lolou
a přicházet o rozum při jejím erotickém pavoučím tanci!
Pavoučí tanec.
Lavinie, nepřehlížej mě!
Raz, dva, tři, čtyři, pět...
- Nebo ne. - ...šest, sedm, osm.
Raz, dva, tři, čtyři...
- Neubliž si. - ...pět, šest, sedm, osm.
Raz, dva, tři.
Lavinie? Vinnie?
Vinnie!
Já vás varoval.
Co se to sakra děje?
Neposlouchala jste mě.
Kdo jste a co děláte v mé kuchyni?
Jsem Nikdo! A kdo jste vy?
Fajn, pěkná hádanka, ale jste duch
a vy jediný mě vidíte, takže jsem mrtvá!
Možná jsem zemřela ve spánku.
Tak jo. Fajn. S tím se dokážu smířit.
Asi to bylo bezbolestné.
Kdy asi moje rodina najde moje tělo?
Možná jsou teď nahoře,
chystají se odhrnout pokrývku a odhalit mé studené tělo!
Nejste mrtvá a já nejsem duch.
Vážně? Protože se tak chováte.
Objevíte se zničehonic, pronásledujete mě!
Nejsem duch. Jsem jen záhada.
Záhada?
Páni. Dobře.
A já vás mám vyřešit?
Můžete to zkusit.
I když to zní lákavě, nemám zájem.
Mám teď plné ruce práce. Tohle je nejdůležitější den mého života.
Čekala jsem trochu, já nevím... uznání.
Možná pár komplimentů.
Ale podívejte, jsem doslova neviditelná
v den, kdy mám být středem pozornosti.
Možná to má svou výhodu.
Co tím myslíte?
Jste neviditelná, můžete odhalit pravdu.
Pravdu?
Můžete zjistit, co si o vaší básni lidé myslí.
To je dobré.
Springfield Republican.
Pojďte si pro své noviny!
Springfield Republican.
Přečtěte si, co je nového! Springfield Republican!
Moc děkuju. Ano, děkuju.
Tu báseň na titulní straně jsem napsala já,
Emily Dickinsonová.
Díky, že podporujete psané slovo. Děkuji. Páni, podívejme.
Koukni na tu báseň. Četl jsi ji?
Jo, četl. Napsala ji nějaká žena. Musí být odvážná.
Podle mě je vážně dobrá.
Jo, je vážně chytrá.
- Děkuji. - A dost lascivní.
- Jo, hrozně moc to chce. - Cože?
Bydlí tady. Můžeme ji najít.
- Ne, to nemusíte. - Ano. Pojď k jejímu domu.
Půjdeme k jejímu domu a vyhoníme si ho v křoví.
Vyhoním si ho nad tou básní.
Sláva bývá i nepříjemná.
Moc jí to přeju. Vážně.
Jo, moc se mi ta báseň líbí.
Děkuju! To ráda slyším.
Mně přijde hloupá.
Tak především se rýmuje, což je podle mě nedospělé.
No, dobře. To je pravda, ale...
No tak. Rým?
Já myslel, že to už je pasé. Není teď v kurzu volný verš?
Nejdřív si musíš osvojit pravidla, než je porušíš.
Ona si neosvojila nic.
Tohle bych napsal i ve spánku a uspává mě to.
Je to tak nudné.
Mně to nudné nepřipadá...
To je moje holka.
...spíš urážlivé.
Urážlivé? Proč?
Nic urážlivého se tam ani nepíše.
Proto je to tak urážlivé. Mělo by to mít říz.
Být politické, jinak je to jen ztráta času.
Jo, víš co? Přesvědčilas mě.
Ta báseň je hloupá a nezaujala mě.
Dobře. Fajn diskuze, ale...
Pohneme se dál.
Hattie.
- Co to bylo? - Další zakušení slávy.
Takže se jí to povedlo.
- Vydali Emilyinu báseň. - To je nejhorší den mého života.
Zbožňuju ji.
- Je tak současná. - Pravda.
Taky se mi líbí. Nechápu ji. Proto se mi líbí.
Je tak oduševnělá.
Je o alkoholu.
Společnost pro střízlivost je prý naštvaná.
Lidé budou psát dopisy.
- Bude potřebovat ochranu. - Bude v pohodě.
Hej, ty to nechceš?
Sláva je pomíjivá.
Takhle jste si slávu nepředstavovala.
Nevím, co jsem čekala... ale tohle je horší.
No tak. Tak zlé to není.
Všichni o mně mluví
bez ohledu na to, jestli je to pravda.
Nepoznáte, jaké to je, dokud k tomu nedojde.
Sláva je tak trochu jako smrt.
Ale nejsem mrtvá, že ne?
Ne. Jen jste...
Neviditelná.
- Mnoho krásných věcí je neviditelných. - Co třeba?
Vzduch, který dýcháme.
Vánek. Láska.
Už chápu.
Svět stojí na neviditelných věcech.
Víte...
...máte pravdu.
Jsem jako krásný parfém.
Noty písně.
- Ten pocit, co máte na konci léta. - Neviditelnost...
...vám dává sílu.
Tady leží můj přítel Ben.
Chybí vám.
Ano, chybí.
Ale když tu stojím, jako by byl jen neviditelný.
Co stojí na vašem náhrobku?
Nemám náhrobek.
Ale máte jméno.
- Mám? - Musíte ho mít.
Odněkud vás znám.
Hluboko uvnitř musíte vědět, kdo jste.
Nevzpomínám si.
Jak to?
Zapomněl jsem všechno kromě...
Kromě čeho?
Pamatuju si záblesk...
...oslepující bolest.
Velkou, strašnou bitvu,
všude jsou mladí muži...
...křičí.
A ten příšerný pach kovu.
A výbuch...
...zasáhl mě.
Hřeje a mrazí a pak...
...nic.
Dostal jsem zprávu z Jihu a je dobrá.
- Ano! - Jo.
Peníze z prodeje našich novin
se dostaly k Johnu Brownovi a do jeho tábora.
- Ano! - Jeho muži jsou optimističtí.
Mají vše, co potřebují,
a to díky nám a dalším, jako jsme my.
Ano!
Brzy uskuteční svůj plán.
Zaútočí
a změní samotnou americkou realitu.
Blíží se revoluce.
Blíží se!
A Constellation je toho součástí.
Naše peníze jim možná koupily zbraně, ale naše slova jim dala sílu.
Ano!
Všech ne. Hattie.
Jestli mi chceš něco říct, řekni mi to do očí.
Já jen, že tvoje duchařské povídky nikoho neosvobodí.
Moje „duchařské povídky“ mají podtext.
Prostřednictvím gotického žánru kladu důležité otázky o zkušenostech žen
a aspoň posledních deset let
neprodávám stále stejnou starou osobní historku!
Uprchl jsem v bedně.
- Jsi doslova pouliční kouzelník. - Páni.
Jsi tou historkou posedlý.
Chápeme. Všichni to chápou.
Šířím informace o strastech otroctví.
Šíříš je tolik,
že takový únik už nepřichází v úvahu.
Hej, tak dost!
To je pravda.
Tahle malichernost musí přestat.
Musíme se nad to povznést.
Naše práce není o egu.
Není o tom, komu se dostane největší pozornosti,
peněz ani kdo bude na titulní stránce.
Za to my nebojujeme.
- Nebo ano? - Ne.
Ne.
To, co tu děláme, je mnohem důležitější.
Snažíme se nárokovat si právo na existenci.
Ano.
Naše psaní?
Naše noviny mění svět.
Mění osud této země.
A i když dnes jsme možná anonymní, zítra neviditelní nebudeme.
- Dobře. - Jo.
- Budeš neviditelný? - Ne.
- Budeš neviditelná? - Ne.
A ty?
- Ano, budeš neviditelná? - Ne.
Přesně tak.
Henry má pravdu.
Musíme oslavovat... ne se hádat.
Amen.
Dobře. Výborně.
Počet předplatitelů prudce stoupá.
Financujeme revoluci mysli, těla a ducha.
Budoucí generace poznají lepší svět než tento,
protože jsme povstali.
Přebíráme kontrolu.
Ano!
A nevím jak vy, ale...
...já chci tančit.
Páni. Ukradlas je?
Chci být sexy.
Přinesl jsem si housle.
Jo.
Zase ty Freddieho hovadiny.
Zrychli tempo.
Emily určitě brzy přijde.
To je fuk.
Bože, kde může být?
Na tenhle večer jsme všichni čekali a ona si prostě... zmizí.
Austine.
Neviděl jsi Emily?
Dnes ne.
Vyplenil jsem kuchyni. Moc toho tam není.
Kde je královna plesu?
- Podívejte, je tu pan Bowles. - Promiňte mi zpoždění.
Tak kde je?
- Emily? Celý den je nezvěstná. - Jo.
Nezvěstná? Zrovna dnes?
Myslel jsem, že se tu bude promenádovat a užívat si potlesk.
Ahoj. Jak se vede?
Pěkná kopie. Na zakázku?
Kopie? Co tím myslíš?
Je to skvělá replika originálu.
Tohle je originál.
- Je od jednoho evropského malíře. - Ne, není.
Znám toho autora.
Poznáš to podle té trávy.
Ty tahy nejsou dostatečně jemné.
Stál mě pořádný balík.
O čem si to povídáte?
O tom obraze.
Je to reprodukce.
Tvrdili mi, že je to originál.
Koho zajímá, jestli je to originál, pokud vypadá dobře?
- Omluv mě. - Nemůžeš odejít.
- Musím se uklidnit. - Máme hosty.
Emily tu není a tahle oslava má být pro ni,
tak ji půjdu najít.
Emily!
Co tady děláš? Pojď.
Páni, Austine. Ty mě vidíš?
Jsi opilá?
Nevím. A ty?
Proč jsi k nám nepřišla?
Protože mě stejně nikdo nevidí. Jsem neviditelná.
Očividně tě vidím.
Jsi první, kdo mě za celý den vidí.
To má být nějaká divná psychologická reakce na ty noviny?
Jsem nikdo, Austine.
Pro mě jsi někdo.
Mluví si pro sebe?
Jo, to je můj šéf.
Co je s ním?
Ani netušíš, co všechno na bělochy vím.
Četl jsi mou báseň?
Samozřejmě.
Jsem na tebe hrdý.
Vážně?
Jo. Opravdu.
Jsi to jediné, na co jsem teď v životě hrdý.
Austine, co se děje?
Nic, jen mi věř.
Tvoje básně jsou skutečné. Máš něco, co je skutečné.
Mít něco takového...
Byl bych šťastný.
- Pane Dickinsone. - Austine.
Hele. Můj kočár.
Jejda.
- Jak se vede? - Ahoj.
Tohle je skvělý a nedávno zesnulý pan Edgar Allan Poe.
Jo, to jsem já. Chcete autogram?
Páni. Nemůžu uvěřit, že tu jste.
Zemřel před pár lety.
Přesně tak, jsem duch, duch Edgara Allana Poea.
Zemřel za záhadných okolností. To se k němu hodí.
Ne, upil ses k smrti, brácho.
Dobře.
Přišla jste za mnou. Skvělé. Zbožňuji setkání s fanoušky.
Kývněte, až zmíním vaše oblíbené dílo.
„Havran“, „Zrádné srdce“, „Annabel Lee“.
Ještě jste nekývla.
„Zánik domu Usherů“, „Sud vína amontilladského“...
- Četla jsem jen „Havrana“. - Rozumím.
Říkám to v dobrém,
ale myslel jsem, že budeme jezdit kolem a hledat fanynky na sex.
Je to spíš moje fanynka.
Ano.
Smrt krásné ženy
je nepochybně to nejpoetičtější téma na světě.
Vysadíš mě u Sue?
Kdo je Sue? Je svolná?
Má nejlepší přítelkyně. Pořádá pro mě oslavu.
Literární oslavu.
Na oslavu mé básně, protože jsem také známá básnířka.
Opravdu? Kdo je váš vydavatel? Wiley a Putnam?
Právě mi vyšla báseň ve Springfield Republican.
Pardon, řekla jste New-York Tribune?
Ne. Tedy... Springfield...
On tě slyšel.
Jen provokuje.
Jedna báseň v novinách a už se cítíte jako hvězda.
Se vší úctou,
netuším, kdo jste, a už je pozdě na to, abych to zjistil.
Milá mladá dámo, vy ani nevíte, co je sláva.
Tak jo, není to jen jedna báseň.
- Vážně? - Vydají mi jich víc.
- Dostali vás. - Co?
Sláva je návyková. Jen ochutnáte a podívejte, už jste závislá.
A pořád chcete něco víc.
Ať jste bohatá, nebo chudá, známá, či neznámá.
Ale nikdy to nebude dost. Podívejte se na mě.
Jsem zatraceně slavný a zatraceně mrtvý.
Projíždím se městem v kočáru Smrti
a hledám ženu, která mě přiměje mít se rád.
Až do skonání světa.
Až do skonání světa ne.
Nakonec odsud vypadneš.
Přečteš mi znovu můj nekrolog?
Ach bože. Už toho nech.
Sakra. Chybí mi moje sestřenka a mladinká nevěsta Virginia.
Ta by mi můj nekrolog přečetla.
Sláva...
...je včela.
- Co? - To se mi líbí.
Jsem opilá.
Máme ti zastavit?
Ne.
Ne, svezu se ještě chvíli. Chci přijít společensky pozdě.
A co ty? Nemáš někde být?
Ne, brácho. Nikdy víc.
Sue?
Kde jsi?
Tady bude moje místo.
Moje slova.
Sue.
Sue, měla jsi pravdu. Ve všem.
Chci, aby mě lidé uznávali.
Abys mě uznávala ty.
Sue?
Je to dobré. Nikdo tu není.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová Básně: J. Šlédr