Так.
Три, два, один. Добрий вечір. Я Емілі Дікінсон.
Упізнаєте мене?
Так, я Емілі Елізабет Дікінсон.
Мене опублікують, так. Так, знаю, це дуже...
Привіт, народ.
Чудовий вигляд.
Справді?
Ваші твори мають бути на першій сторінці.
Те, що треба.
Ви готові?
Готові дивитися й показати себе?
Надіюся.
Надії не досить.
Ви повинні це знати.
Подивіться на себе.
Подивіться на себе й скажіть:
«Я цього варта.
Я це заслужила.
Пора мені засяяти».
Дікінсон
Смак забороненого плоду
Що скажеш?
Дуже респектабельно.
Саме так.
Золота сукня краща.
Але не сьогодні.
Сьогодні я хочу показати:
«Я була така зайнята читанням і глибокими інтелектуальними думками,
що навіть не причепурилася».
Думаю, ви робите саме таке враження.
Потрібне ще дещо.
Подай.
Вам потрібні окуляри?
Ні. У мене чудовий зір.
Але вони надають мені розумного вигляду.
Нас чекає інтелектуальний вечір.
Буде дуже цікавий лектор.
І вишенька на торті – прийде Сем Боулз. З Емілі.
Це їхня перша поява на публіці,
відколи він узяв її вірш до друку.
Люди говоритимуть,
що Сем Боулз відкрив Емілі Дікінсон саме в моєму салоні.
Де я їх познайомила.
Я законодавиця моди, Гетті.
Я уклала, можливо,
найбільше літературне партнерство в історії.
Домогосподарки Ґрейт-Баррінґтона на це здатні?
Ні, навряд.
Правильно.
Гадаю, гості вже прибули.
Стривайте, ви точно не хочете її надіти?
Вона така гарна, ще й з Нью-Йорка.
Гетті, я ж сказала. Для сьогоднішнього вечора вона не підійде.
-І крім того... -Так?
Я не можу двічі показатися в одній сукні.
Люба родино.
Я йду до Сью й Остіна.
Мені переодягтися?
Ні. Ти така гарна. Просто чарівна.
Хтозна, може на тебе зверне увагу якийсь чоловік.
Я вже втратила надію, що ти вийдеш заміж,
але он і Лавінія заручена, то, може, нам стало щастити.
Хтось іще хоче піти на свято?
Я хочу, але...
Категорично ні.
У Сью і Остін декадентський стиль життя,
і я його не схвалюю.
Так не живуть Дікінсони. І Норкросси теж.
Ні, ми не підемо на свято.
Ми поводитимемось як Дікінсони –
сидітимемо вдома наодинці зі своїми думками.
Як вона й сказала.
Тихий сімейний вечір.
Романи й відпочинок.
Ну, я піду.
Повеселися, доню.
І зверни увагу, скільки грошей вони витрачають на шампанське.
То ви обидва священники?
Цікаво, хто сьогодні лектор?
Ми з Деніелом на тому тижні слухали органіста в Гардвіку. Вражаюче.
Так, любий?
Не знаю. Це було дещо фривольно.
Обожнюю салонну культуру.
Обмін філософськими ідеями. Зіткнення з інтелектуальними викликами.
Життя розуму.
Я думав, ти це отримуєш з моїх проповідей.
О ні. Авжеж отримую.
Усім привіт. Це я. Мене опублікують.
У книжці?
Ну, в «Спрінґфілд Ріпаблікен».
Сем Боулз опублікує мій вірш.
Емілі ти станеш популярна.
Можу сказати, я завжди була її великою шанувальницею.
-Невже? -Емілі, ми найкращі подруги.
Ми навіть не спілкувалися особисто.
Знаєш, що Сем Боулз спить з усіма жінками, яких видає?
Що ти кажеш? Він одружений.
Люблю її. Вона така старомодна.
Ні, він обожнює свою дружину.
Дружина з ним і не буває.
Він повсюди волочиться за жінками.
О так. Прочісує всю Нову Англію в пошуках письменниць.
Це несправедливо.
Якщо ми чоловікам не будемо цікаві,
то як жінкам узагалі публікуватися?
Хто сказав, що жінкам треба публікуватися? Це скандально.
Ви помиляєтеся щодо Сема.
Він просто великий редактор і вміє розпізнавати таланти.
Ось де мій геній.
Емілі Дікінсон, поетеса з першої сторінки.
-Ви вже всім розповіли? -Так, розповіла.
Семе, мене це так хвилює.
Ваша сукня хвилює ще більше.
Така гарна.
Прибули мої почесні гості.
Видавець і його поетеса.
Це рідкісне літературне партнерство,
яке можна укласти тільки в такому салоні.
Містере Боулз, я дуже рада, що ви приїхали.
І, Емілі, ти чудово виглядаєш.
Не знаю, чи відповідно я вдяглася.
Люба, це ідеально.
Ти повинна вирізнятися. Ти популярна молода поетеса з Нової Англії.
Коли вийде вірш?
Так, дуже хочу його прочитати.
Наступного тижня. Може, в середу.
Може, в п'ятницю.
У нас черга.
То посуньте її.
Голос Емілі має бути почутий. Згодні?
Цілком.
Я така рада, що познайомила вас.
Щось мені говорить, що це...
доля.
Отже, Емілі...
-ви готові? -До чого?
Що я вас усім покажу.
Надіюся, цей салон готовий мене побачити.
Покажи їм.
Сьогодні тут зібралися всі.
Це Фердинанд Ендрюс, редактор «Бостон Тревеллер».
А це Гаррієт Прескотт Споффорд.
Гаррієт Прескотт Споффорд, поетеса?
Так, я відкрив її кілька років тому.
Тепер її називають Полум'яною лілією Нової Англії.
Цікаво, як назвуть вас.
Я б з нею поспілкувалася.
Дивіться. Це Сенфорд Ґіффорд.
Ви повинні з ним познайомитися. Він великий художник, хоч і козел.
«ЧЕРВОНА ЛІТЕРА» НАТАНІЕЛЬ ГОТОРН
Що ж. Почнімо.
-Гей. -Так?
-Треба поговорити. -Давай.
Слухай.
Ми заручені,
і ти думаєш, я стану покірною, слухняною домогосподаркою,
яка завжди сидить удома й не ходить на свята,
а єдина її радість у житті – штопати тобі шкарпетки.
Але ти помиляєшся.
Я не нудна сестра Дікінсон.
Люди цього не розуміють, але я багато в чому схожа на Емілі.
Я дика й творча.
Чесно кажучи, я епатажніша за Лолу Монтес.
Лолу?
І якщо ти думаєш, що ми удвох тихо сидітимемо вдома, то помиляєшся.
Я хочу більшого.
Мені потрібна стимуляція.
Добре. Я просто... намагаюся читати.
Навіщо?
Щоб одружитися з Дікінсон, треба стати освіченим.
І ти вибрав це для початку?
«Червону літеру»?
Так. А чому ні?
Чесно кажучи, це справжнє сміття.
Ясно. А про що тут?
Про жінку на ім'я Естер Прін,
яка живе в колоніальному Бостоні.
Вона вважає, що її чоловік потонув,
і крутить роман зі священником.
Вона закохується й вагітніє від нього.
Потім повертається її чоловік, і її публічно ганьблять
і змушують носити на одязі червону літеру «А» на знак адюльтеру.
Так, це досить нудно.
-Знаєш що, Шипе? -Що?
Ця книжка не нудна.
Вона не безпечна, правильна, зразкова чи пристойна.
Насправді вона скабрезна.
Не знаю, що це значить.
Що ж.
Забудь про інтелектуальний салон.
Знаєш, що ми сьогодні робитимемо?
Що?
Проведемо заняття з англійської.
Сенфорде, ти засранець. Радий тебе бачити.
Нарешті ти не заляпаний фарбою.
Я хочу з кимось тебе познайомити.
Це вражаюча молода поетеса Емілі Дікінсон.
Твоя дівчина місяця?
Вона протримається набагато довше, ніж місяць.
Її вірші чарівні.
Вони схожі на мурашники,
які раптом вивергаються, мов вулкани.
Приємнішого компліменту я ще не чула.
Поздоровляю, міс...
Дікінсон.
Здається, ви в його стилі.
А ви чим займаєтеся?
Він художник. Талановитий художник.
Він має на увазі, що мої картини дорого продаються.
А що саме ви малюєте?
В основному річку Гудзон.
Сенфорд – основна фігура нової школи ріки Гудзон.
У нього новаторський підхід до освітлення.
Так, я всім це кажу.
«Суть в освітленні».
Коли люди чують: «Суть в освітленні»,
то відслинюють багато грошей.
Кожному митцю потрібен покровитель.
Містер Боулз – ваш покровитель?
Ні. Він мій...
редактор.
Мені подобається.
Добре. Бо я вам дам ще багато віршів
і, вірю, ви їх надрукуєте.
З радістю прочитаю.
Яка краса.
До речі, Боулзе, Луїза Пратт передає вітання.
О. Невже?
Їй принесла насолоду поїздка з тобою
у Вашингтон.
Мені теж сподобалося. Ми чудово провели час.
Емілі, вип'єте ще?
Так, авжеж. Я знаю, яка в тебе коротка пам'ять.
Ідіть поспілкуйтеся з гостями.
Піду знайду Сью.
-Емілі, стійте. -Передайте їй привіт.
Ці багатії часто купують мої картини.
Де фартухи, які я вам дала?
Ми їх забруднили.
Я просила вас допомогти Гетті пригощати гостей.
Сью.
Дівчата, ідіть у вітальню.
Пригощайтеся сиром.
-Він для гостей. -Сью.
Не можна так з ними говорити.
З ними треба так говорити, якщо вони погано поводяться.
Я думав, тобі їх буде жаль.
Ти була сирота, про тебе не було кому подбати.
І я не хочу, Остіне, щоб мені про це нагадували.
Коли я була в їхньому становищі, я робила те, що скажуть.
Я не дратувала людей, які були до мене добрі й пустили у свій дім.
Думаєш, це доброта?
Знаєш, не всіх у дитинстві так розбещують, як Дікінсонів.
На відміну від цих дівчат, я навіть не мала спадщини.
Їхньою спадщиною ми оплачуємо цей будинок.
Вони нам не служниці.
Завдяки їхнім грошам ми маємо дах над головою.
Тоді це ти ними користуєшся.
Містере Дікінсон.
-Вибачте. -Генрі.
Тобі щось треба?
Так, сер.
Сьогодні вночі, якщо ви не проти, допоможіть мені з доставкою.
Так.
Так, авжеж.
«Ти не віриш, що грішна?»
Я вірю, що грішна у твоїх очах.
Але хтозна, чи поділяє Бог твої погляди?
«Мовчи, жінко!»
«Віднині носитимеш на кар-сажі цю літеру».
На корсажі.
Ти кажеш по-своєму, а я по-своєму.
Так, проповіднику.
Мій корсаж належить тобі.
Хіба ти не повинна бути цнотливіша?
-Просто... Ні. -Не виходь з ролі.
Добре.
Вибач.
Це символ не мого сорому, а твого.
Я тебе не такою запам'ятав, Лавініє Дікінсон.
Естер.
Ти безумна. І мені це подобається.
Сью.
Емілі. Що сталося?
Хочу спитати тебе про ці чутки.
Які чутки?
Усі кажуть, що містер Боулз зраджує жінці.
Ясно.
-Але це неправда. -Ти впевнена?
Почувши, що він опублікує мій вірш,
люди припустили, що у нас інтимні стосунки.
Я більшої образи ще не чула.
Він тебе публікує, бо ти геній.
-А можна подумати... -Емілі.
Я точно знаю.
Послухай, я знаю, Сема. І знаю Мері.
Ми з Мері разом росли, пам'ятаєш?
Так.
Ти казала, вона була твоєю єдиною подругою до мене.
Так, я дуже любила Мері.
Мері – особлива людина.
Вона нагадує мені тебе.
Вона задумлива.
Не любить виходити з дому.
Вона дуже сором'язлива.
Не любить, коли на неї дивляться.
Я це розумію.
Я прийшла сюди показатися, і виявила, що це досить неприємно.
Це мене злить.
Ти заслуговуєш, Емілі, щоб тебе бачили.
Ти заслуговуєш, щоб тебе публікували.
До жінок так несправедливо ставляться.
Щойно ми трохи прославимося або виявимо якісь амбіції,
про нас одразу говорять різну гидоту.
Ми стаємо об'єктом глузувань.
До біса це все.
Іди отримай свою винагороду.
Ти її заслужила.
А Сем Боулз вірить у тебе як у поетесу. Ось і все.
Дякую.
Гаразд.
Ходімо займемо місця. Починається лекція.
Ось моя суперзірка.
Хоч би справити добре враження.
Жартуєте?
Ці люди ще не знають, як до вас ставитися.
Але колись вони хвалитимуться, як зустріли Емілі Дікінсон,
коли вона була ще невідома.
Прошу уваги.
Займіть ваші місця.
Лектор майже готовий.
-Буде цікаво. -Надіюся, лекція благочестива.
Дякую.
Це концептуальний задум?
В.М. ДЖОНСОН – АРК-СТРІТ, ФІЛАДЕЛЬФІЯ КРИХКИЙ ВАНТАЖ
Привіт, як справи?
Хто тут знає, що таке свобода?
Ідіть у бібліотеку.
-Так, сер? -Коритися божій волі.
Побачимося там.
Не зовсім.
Свобода – це бути собою.
Навіть якщо ти гарна молода вдова.
Ближче, але ні.
Свобода – це скинути кайдани
і сказати: «Усім привіт. Ось і я».
А свобода...
буває чарівна.
-Дякую. -Хто готовий почути мою історію?
Я народився на плантації в окрузі Луїза, Вірджинія.
Я прийшов на світ рабом.
Вам не подобається лекція?
О ні. Я вже її чув.
Тричі.
Генрі «Ящик» Браун багато гастролює.
Мені було цікаво. Отже...
Так. Дивіться, ось.
-Що? -Діккенс.
Чарльз Діккенс?
І Дідро.
А тут будете ви.
Отут.
Емілі Дікінсон.
-Я? -Ваші книги.
Між сучасним майстром і літератором Просвітництва.
Як вам?
Не знаю.
Ні. Ваша правда.
Тут мало місця.
Вам потрібна власна полиця.
Уявіть собі.
Я можу багато чого уявити, але...
у цьому відчувається щось заборонене.
Заборонений плід цікавий на смак, так?
Чорт.
Хіба не краса?
Друкарський верстат.
Це потужна машина.
Так.
Уявляєш, що можна зробити за його допомогою?
Надіюся, ми почнемо революцію.
Гей.
Не знаю, чи тут безпечно.
Усе гаразд, Генрі.
Ніхто не увійде в цю клуню без мого дозволу.
Ця лекція – брехня собача!
Гетті.
«О, Ящику. Як вам було в ящику?»
Хіба цим дурням невідомо, що він не збирався тікати?
-Гетті. -Він напився й заснув.
І це було десять років тому.
Генрі, не можна публікувати його статті в нашій газеті.
Ти злишся, бо на першій сторінці буде його стаття, а не твоя.
-Ні. -Так.
Ні. Я серйозно.
Він шкодить нашій спільноті.
Тепер ящики перевіряють.
Мій кузен спробував утекти в ящику з цукром.
Він зарився в цукор, але його зловили.
І він застряг у Міссісіпі.
А ще в нього гіпоглікемія.
Гетті.
Може, це тебе порадує.
Ого.
Погляньте лише.
Краса, так?
Дякую, містере Дікінсон.
Ви янгол.
Остін.
І я просто хочу допомогти людям.
Я письменниця, але в мене немає слів.
Містере Боулз.
Ви пропустили лекцію.
Вибачте, Сьюзі.
Я її вже чув.
Ви надто витончений для нас.
Для «Еверґрінз»?
Вершини літературного життя Нової Англії?
Авжеж ні.
Отже, ви напишете про цей салон у вашій газеті?
Так, авжеж.
Моїх читачів цікавить опис вашого кмітливого гуртка.
Сьюзі, це популярне місце.
Найкраще вино, найгарніші люди.
І найвидатніша поетеса Массачусетса.
Чудова лекція, Сью.
Історія з ящиком мене вразила.
Ну, ми підемо.
Я й не помітила, що вже так пізно.
Дякую, що прийшли.
Ми їдемо повз готель, можемо вас підвезти.
Дякую, але в готелі немає місць. Я переночую тут.
Тут?
Сем переночує у вільній кімнаті.
На жаль, у маленькій.
Велику зайняли Клара і Анна.
Нічого. Я можу спати й у коморі.
Ви з Остіном надто гостинні.
Це найменше, що ми можемо зробити
на подяку за те, що ви буваєте в нашому салоні.
Піду перевірю, чи ці дві юні леді
не підкинули вам у ліжко змію.
Турботи господині.
До речі про господиню...
Я надішлю телеграму Мері.
Вона хвилюється, коли я їду на кілька днів.
Не сумніваюся.
Я б хотіла познайомитися з Мері.
Он як?
Ви б їй сподобалися.
-Ви справді так гадаєте? -Авжеж.
Ви обидві такі... незвичайні жінки.
Зробіть мені ласку.
Яку?
Напишіть що-небудь.
Сьогодні вночі.
Спробую.
І знайте, що я тут...
не зможу заснути,
перебуваючи так близько до вашого надзвичайного таланту.
Гаразд?
На добраніч, поетесо.
На добраніч.
Люба Мері,
я не можу надіслати тобі квітів, тому посилаю своє серце.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк