Gerai.
Trys, du, vienas. Labas vakaras. Aš - Emilė Dikinson.
Pažįstate mane?
Taip. Taip, aš - Emilė Elizabetė Dikinson.
Mano darbus spausdins, taip. Taip, žinau, tai išties...
Sveiki.
Puikiai atrodai.
Tikrai?
Tavo nuotrauka turėtų puošti pirmą puslapį.
Metas.
Pasiruošusi?
Ar tu pasiruošusi pamatyti ir būti pamatyta?
Tikiuosi.
Na, vilties nepakaks.
Privalai būti įsitikinusi.
Pažvelk į save.
Pažvelk į save ir ištark:
„Aš esu to verta.
Aš to nusipelniau.
Atėjo metas ir man sušvisti.“
Uždrausto vaisiaus skonis
Ką manai?
Labai respektabilu.
Būtent.
Bet jūsų auksinė suknelė - gražesnė.
Tik ne šiam vakarui.
Šįvakar mano išvaizda turi sakyti:
„Aš visą dieną skaičiau knygas ir mąsčiau gilias intelektualias mintis,
ir man nė į galvą neatėjo puoštis.“
Būtent taip ir atrodo.
Trūksta kai ko.
Paduok.
Jums reikia akinių?
Visai ne. Mano regėjimas - tobulas.
Ar su jais atrodau protinga?
Šįvakar leisimės į jaudinantį intelektualų nuotykį.
Pakviestas įspūdingas pranešėjas.
Ir, galiausiai, šįvakar svečiuosis Semas Boulsas. Su Emile.
Tai - pirmasis jų viešas pasirodymas po to,
kai jis sutiko spausdinti jos eilėraštį.
Žinok, žmonės kalbės apie tai,
jog Semas Boulsas atrado Emilę Dikinson mano rengtame vakarėlyje.
Aš juk padėjau jam ją surasti.
Aš diktuoju madą, Hate.
Ir man pavyko pradėti
galbūt žymiausią literatūrinę partnerystę istorijoje.
Ar Greit Baringtono namų šeimininkės tai daro?
Ne, tikrai ne.
Būtent.
Na, žmonės jau neabejotinai susirinko.
Palaukite, ar tikrai nenorite jos vilktis?
Juk ji - tokia graži ir iš Niujorko.
Hate, jau sakiau. Šiam vakarui ji netinka.
- Ir, beje... - Taip?
Negaliu rodytis su ta pačia suknele du kartus.
Sveika, šeima.
Einu pas Siu su Ostinu.
Ar man persirengti?
Ne, ne. Atrodai nuostabiai. Netgi kerinčiai.
Kas žino? Gal krisi kokiam vyrui į akį?
Jau buvau praradusi viltį, jog tu kada nors ištekėsi,
bet susižiedavus Lavinjai, imu manyti, kad sėkmė ėmė mums šypsotis.
Ar niekas iš jūsų nenori eiti į vakarėlį?
Aš noriu, bet...
Jokiu būdu.
Siu su Ostinu gyvenimo būdas - itin nuodėmingas.
Aš tam nepritariu.
Tai - ne Dikinsonų stilius. Toks nebuvo ir Norkrosų stilius.
Ne, į vakarėlį mes neisim.
Mes darysim tai, ką daro Dikinsonai -
liksim sėdėti tyliai namie su savo pačių mintimis.
Kaip ji sako.
Tylus vakaras namie, brangioji.
Knygos ir ramybė.
Na, o aš eisiu.
Pasilinksmink, brangute.
Ir atkreipk dėmesį, kiek jie išleidžia šampanui.
Jūs abu - pastoriai?
Nekantrauju sužinoti, kas šįvakar skaitys paskaitą.
Mes su Danieliu aną savaitę viename salone Hardvike klausėm vargonininko. Nuostabu.
Tiesa, brangusis?
Nežinau. Buvo kažkaip nepagarbu.
Dievinu salonų kultūrą.
Ore sklandančias filosofines idėjas. Intelektualius iššūkius.
Proto šventė.
Sakei, kad tą patį jauti per mano pamokslus.
O, ne, taip. Jaučiu. Tikrai jaučiu.
Sveiki, visi. Čia - aš. Mane spausdins.
Tipo, kaip knygą?
Na, „The Springfield Republican“.
Semas Boulsas išspausdins kelis mano eilėraščius.
Emile, tu tapsi, tipo, įžymi.
Taip, turiu pasakyti, kad visada buvau jos talento gerbėja.
- Tikrai? - Emile, mes juk - geriausios draugės.
Mes net nesame kalbėjusios tik dviese.
Ar žinai, kad Semas Boulsas miega su visomis moterimis, kurias spausdina?
Ką čia šneki? Jis juk vedęs.
Ak, dievinu ją. Tokia senamadiška.
Ne, jis dievina savo žmoną.
Kurios niekad nėra šalia jo.
Jis, regis, tikrai panašus į bastūną.
O, taip. Bastosi po visą Naująją Angliją ieškodamas rašytojų moterų.
Na, tai - nesąžininga.
Jei vyrai nesistengs spausdinti moterų,
tai kaip moterys pateks į spaudą?
Kas pasakė, kad moteris iš viso reikia spausdinti?
Jūs klystate dėl Semo.
Jis - tiesiog geras redaktorius, gebantis atskirti talentą.
Štai kur mano genialioji.
Emilė Dikinson - poetė, nusipelniusi pirmųjų puslapių.
- Ar pranešei visiems naujieną? - Taip. Taip, pranešiau.
Ak, Semai, kaip nuostabu.
Ne taip, kaip ši suknelė.
Oho. Labai graži.
Pažiūrėkit, mano garbingiausieji svečiai.
Redaktorius ir jo poetė.
Gana retas literatūrinis derinys,
galėjęs gimti tik tokiame salone, kaip šis, tiesa?
Pone Boulsai, labai malonu, kad atėjai.
Ir, Emile, atrodai pritrenkiančiai.
Nesu tikra, ar teisingai apsirengiau, Siu.
Brangioji, atrodai tobulai.
Tu privalai išsiskirti. Juk tu - gražiausia Naujosios Anglijos rašytoja.
Kada tas eilėraštis išeis?
Taip, nekantrauju kuo greičiau jį perskaityti.
Kitą savaitę, manau. Gal trečiadienį?
Arba penktadienį.
Suplanuota ne viena publikacija.
Na, pastumk jas visas į šalį.
Emilės balsą privalu girdėti visiems. Negi nesutinki?
Žinoma.
Aš taip džiaugiuosi, kad man pavyko jus abu supažindinti.
Toks įspūdis, jog čia įsimaišė
lemtis.
Taigi, Emile...
- Ar pasirengusi? - Kam?
Kad parodyčiau tave.
Na, tikiuosi, šis salonas yra pasiruošęs sutikt mane.
Sėkmės, mergyt.
Čia susirinko visi.
Ferdinandas Endriusas, „Boston Traveller“ redaktorius.
O ten - Harieta Preskot Spoford.
Poetė Harieta Preskot Spoford?
Taip. Aš atradau ją prieš kelis metus.
Dabar ją vadina liepsnojančia Naujosios Anglijos ugnies lelija.
Įdomu, kaip tave pavadins.
Norėčiau su ja pasikalbėti.
Ei, žiūrėk. Ten - Senfordas Gifordas.
Eime, turi su juo susipažinti. Jis - didis dailininkas, visiškas šiknius.
NATANIELIS HOTORNAS „RAUDONOJI RAIDĖ“
Na, pirmyn.
- Sveikas. - Sveika.
- Reikia pakalbėti. - Gerai.
Taigi, paklausyk.
Žinau, kad jei jau esam susižiedavę,
tu tikiesi, jog būsiu nuobodi, paklusni namų šeimininkė,
sėdinti namie, nevaikščiojanti į vakarėlius
ir su malonumu adanti tavo kojines.
Bet tu klysti.
Aš nesu ta nuobodžioji Dikinson sesuo.
Žmonės nesupranta, bet aš labai panaši į Emilę.
Esu pašėlusi ir kūrybiška.
O jei atvirai, esu net labiau šokiruojanti nei Lola Montez.
Lola?
Tad jei manai, kad mūsų vakaras bus ramus, klysti.
Man reikia daugiau.
Mane reikia sužadinti.
Gerai. Aš tik... Aš norėjau paskaityti.
Kodėl?
Na, jei vesiu panelę Dikinson, turiu būt išsilavinęs.
Ir tai išsirinkai pradžiai?
„Raudonąją raidę“?
Taip. O kas?
Jei atvirai, tai - prasta knyga.
Aišku. Na, tai apie ką ji?
Ji apie vieną moterį, Hester Prin,
kuri gyvena kolonijiniame Bostone.
Ji mano, kad jos vyras nuskendo,
tad užmezga romaną su pastoriumi.
Jinai jį pamilsta ir nuo jo pastoja.
Bet tada grįžta jos vyras ir viešai ją sugėdina.
Jis priverčia ją vaikščioti su raudona raide „A“, kaip neištikimybės simboliu.
Aišku. Na, taip, iš tiesų skamba nuobodžiai.
- Žinai, ką, Šipai? - Ką?
Ji nėra nuobodi.
Ji nei saugi, nei ori, nei padori, nei gero elgesio.
Ji - net nešvanki.
Nežinau, ką reiškia šis žodis.
Aišku.
Atidėkim intelektualius reikalus.
Žinai, kuo šįvakar užsiimsim?
Kuo?
Surengsime anglų literatūros pamokėlę.
Senfordai, išpera, smagu tave matyti.
Nors sykį nesi išsitepliojęs dažais.
Klausyk, noriu jus supažindinti.
Pritrenkianti jauna poetė Emilė Dikinson.
Tavo šio mėnesio pasija?
Ji švytės kur kas ilgiau, nei mėnesį.
Jos eilės - stebuklingos.
Jos - kaip maži skruzdėlynai,
netikėtai sprogstantys it vulkanai.
Tokių gražių žodžių apie save nesu girdėjusi.
Sveikinu, panele...
Dikinson.
Jūs, regis, jo tipo.
O kuo jūs užsiimate?
Jis - dailininkas. Genialus dailininkas.
Jis nori pasakyti, kad mano paveikslus labai brangiai perka.
O ką jūs tapote?
Daugiausiai Hadsono upę.
Senfordas - žymiausias naujos Hadsono upės krypties asmuo.
Jis novatoriškai tapo šviesą.
Taip, aš taip visiems sakau.
„Ak, svarbiausia - šviesa.“
Vos tik jie išgirsta „svarbiausia - šviesa“,
žinau, kad gerai patuštins kišenes.
Menininkui reikalingas globėjas.
Ar ponas Boulsas - tavo globėjas?
Ne. Jis - mano...
Redaktorius.
Gražiai skamba.
Ir gerai. Nes turiu tau dar eilėraščių.
Tikiuosi, juos visus išspausdinsi.
Nekantrauju juos perskaityti.
Kaip miela.
Beje, Boulsai, panelė Luiza Prat siunčia tau labų dienų.
Ak. Išties?
Jai labai patiko laikas, praleistas su tavim
tavo kelionės į Vašingtoną metu.
Man irgi patiko. Puikiai praleidome laiką.
Emile, tau atnešt dar taurę?
O, taip, žinoma. Žinau, koks trumpalaikis būna tavo dėmesys.
Nagi, eik, bendrauk.
Aš paieškosiu Siu.
- Emile, palauk... - Perduok jai linkėjimų.
Tie turtuoliai šluoja mano paveikslus.
Kur jūsų prijuostės, kurias liepiau užsirišti?
Išpurvinome jas.
Aš prašiau jūsų padėti Hatei aptarnauti mūsų svečius.
Siu.
Mergaitės, eikite į svetainę.
Pasivaišinkite sūriu.
- Sūris - svečiams. - Siu.
Mes negalim su jomis taip kalbėti.
Būtent taip reikia su jomis kalbėti, jei jos neklauso.
Aš maniau, kad tu jas atjausi.
Juk pati likai našlaite, tavimi nebuvo kam pasirūpinti.
Ir nenoriu to prisiminti, Ostinai.
Atsidūrusi jų padėtyje, aš dirbau viską, ką man paliepdavo.
Ir nedraskiau akių geriems žmonėms, kurie priglaudė mane.
Manai, tu joms - gera?
Žinok, ne visus vaikystėje taip lepino kaip Dikinsonus.
Skirtingai nei jos, aš neturėjau nė grašio palikimo.
Iš jų palikimo mokam už šiuos namus.
Jos čia - ne tarnaitės.
Tik dėl jų pinigų mes dabar turime stogą virš galvos.
Tokiu atveju, čia tu jas išnaudoji.
Pone Dikinsonai.
- Atleiskite. - Henri.
Ar tau ko reikia?
Taip, pone.
Jei galima, vėliau šįvakar reikės jūsų pagalbos kai ką pernešti.
Taip.
Taip, žinoma.
„Ar nemanai, kad nusidėjai?“
Aš manau, kad nusidėjau tik tavo akyse.
Bet kas žino, ar Dievas irgi mano taip, kaip jūs?
„Tylėk, moterie!“
„Nuo šiol segėsi šią raidę liemenėlėje.“
Liemenėje.
Tu sakai vienaip, aš - kitaip.
Taip, pastoriau.
Mano liemenė priklauso jums.
Gal tau derėtų elgtis kukliau?
- Tiesiog... Ne? - Nekeisk personažo.
Taip.
Atsiprašau.
Tai - ne mano gėdos ženklas, o jūsų.
Tu - kitokia, nei pamenu tave iš anksčiau, Lavinja Dikinson.
Hester.
Tu - beprotė. Ir man tai patinka.
Siu.
Emile. Kas nutiko?
Turiu tavęs paklausti apie gandus.
Kokius gandus?
Visi man sako, kad Semas Boulsas - neištikimas savo žmonai.
Aišku.
- Tai - netiesa. - Neabejoji?
Nes vos tik sužinoję, kad jis mane spausdins,
jie visi ėmė manyti, kad mes - artimi.
Juodas šmeižtas, ne kitaip.
Jis tave spausdina, nes tu - geniali.
- Gal tu taip ir manai... - Emile.
Aš tai žinau.
Klausyk, aš pažįstu Semą. Ir Merę pažįstu.
Mes su Mere kartu augome, pameni?
Taip.
Sakei, kad ji buvo tavo vienintelė draugė iki manęs.
Taip, Merė man - labai brangi.
Merė - ypatingas žmogus įvairiom prasmėm.
Ji labai panaši į tave.
Tokia pat mąsli.
Merei nepatinka daug žmonėtis.
Ji - siaubingai drovi.
Manau, ji nenori būt daug kam matoma.
Aš galiu ją suprasti.
Aš čia šįvakar tam, kad būčiau pamatyta, ir kol kas tai - nemaloni patirtis.
Man dėl to labai pikta.
Tu esi verta būti matoma, Emile.
Tavo darbai turi būti spausdinami.
Su moterimis taip nesąžiningai elgiamasi.
Vos tik mus paliečia koks šlovės ar ambicijų spindulėlis,
mus puola daužyt šlykščiausiais komentarais.
Užkabina taikinius mums ant nugarų.
Aš sakau: „Velniop visa tai.“
Eik ir spindėk.
Tu dirbai tam.
O Semas tiki tavimi kaip rašytoja. Ir taip yra.
Ačiū tau.
Gerai.
Metas sėstis. Tuoj prasidės paskaita.
Štai mano superžvaigždė.
Tikiuosi, aš sudarau gerą įspūdį.
Tu juokauji?
Šie žmonės nenutuokia, ką su tavimi daryti.
Bet vieną dieną jie girsis, kad buvo viename vakarėlyje su Emile Dikinson,
kol ji dar buvo niekas.
Prašyčiau dėmesio.
Susiraskite, kur sėsti.
Mūsų lektorius jau pasiruošęs.
- Bus įdomu. - Tikiuosi, jie bijos Dievo.
Ačiū.
Ar čia - kokia abstrakcija?
V. M. DŽONSONO G., FILADELFIJA VIRŠUS - ATSARGIAI
Sveiki, visi.
Kas žino, kas yra laisvė?
Ateik į biblioteką.
- Jūs, pone? - Paklusti Dievui.
Lauksiu tavęs ten.
Ne visai.
Laisvė - būti savimi.
Net jei esi viso labo jauna, graži našlė.
Jau arčiau, bet ne.
Laisvė - kai išmetate lauk savo pančius
ir tariate: „Ei, pasauli. Štai ir aš.“
Ir laisvė...
Gali būt stebuklinga.
- Ačiū. - Kas pasirengęs išgirsti mano istoriją?
Gimiau plantacijoje Luizianoje, Virdžinijos valstijoje.
Atėjau į šį pasaulį vergu.
Ar tau nepatiko paskaita?
O, ne. Jau esu ją girdėjęs.
Net tris sykius.
Henris „Boksas“ Braunas - populiarus.
Na, o mane jis labai sudomino. Taigi...
O, taip. Žiūrėk, radau.
- Kas? - Dikensas.
Čarlzas Dikensas?
Ir Didro.
Štai kur stovėsi tu.
Štai čia.
Emilė Dikinson.
- Aš? - Tavo knygos.
Tarp šiuolaikinio meistro ir švietimo amžiaus.
Kaip tau tai skamba?
Kad nežinau.
O, ne. Tu teisi.
Per mažai vietos.
Tau bus skirta visa lentyna.
Įsivaizduok tai.
Aš galiu įsivaizduoti daug ką, bet...
Toks jausmas, jog tai - net kažkas draudžiamo.
Uždraustas vaisius turi įdomų skonį, tiesa?
Velnias.
Koks grožis.
Spausdinimo presas.
Galingas aparatas.
Taip.
Įsivaizduok, ką gali nuveikti su šiuo daiktu.
Tikiuosi, pradėsime revoliuciją.
O, ei.
Abejoju, ar čia jam bus saugu.
Būk ramus, Henri.
Niekas nekiša nosies į šią daržinę be mano leidimo.
Nesąmonė ta paskaita!
Labas, Hate.
„Ak, Boksai, Boksai. Kaip jauteisi toje dėžėje?“
Tie kvailiai nežino, kad jis nė neketino bėgti.
- Hate. - Jis prisigėrė ir tiesiog užmigo.
Tai buvo prieš dešimt metų.
Henri, nespausdink šito tipo rašliavos mūsų laikraštyje.
Tu pyksti, nes jį, o ne tave, įdėjau į pirmą puslapį.
- Ne. - Taip.
Ne. Aš rimtai.
Jis aktyviai kenkia mūsų bendruomenei.
Dabar siuntinius tikrina.
Mano pusbrolis mėgino pabėgti cukraus dėžėje.
Jis tiesiog įsikasė į cukrų, bet jį vis tiek surado.
Dabar jis tupi Misisipėje.
Plius, jam išsivystė hipoglikemija.
Ei, Hate.
Gal tai tave nudžiugins.
O, tai bent.
Tik pažvelk.
Nuostabu, tiesa?
Ačiū jums, pone Dikinsonai.
Jūs - tikras angelas.
Ostinas.
Ir aš tik noriu nors kažkam būti naudingas.
Na, aš - laisvai samdoma rašytoja, bet net aš pritrūkau žodžių.
Pone Boulsai.
Tavęs nebuvo paskaitoje.
Atleisk, Siuze.
Buvau jau ją girdėjęs.
Tavo lygis per aukštas mums.
Evergrynsui?
Naujosios Anglijos literatūrinio gyvenimo šerdžiai?
Žinoma, kad ne.
Vadinasi, tu aprašysi mano saloną savo laikraštyje?
Taip, žinoma.
Mano skaitytojai trokšte trokšta sužinot kuo daugiau apie tavo saloną.
Siuze, čia - pati geriausia vieta.
Geriausias vynas, nuostabiausi žmonės.
Ir geriausia poetė visame Masačusetse.
Puiki paskaita, Siu.
Nuo to reikalo su dėže man net galva apsvaigo.
Tad mes jau gal eisim.
Taip, nepastebėjau, kad jau labai vėlu.
Ačiū, kad atėjote.
Mes važiuosime pro smuklę, galim jus pavėžėti.
Ačiū, bet smuklėje nebebuvo kambarių. Nakvosiu čia.
Čia?
Semas apsistos laisvame kambaryje.
Deja, mažesniame.
Klarai su Ana atiteko didesnis.
Liaukis. Galiu miegot nors ir spintoj.
Jūs su Ostinu esate per daug svetingi.
Liaukis. Mes tau labai dėkingi
už tai, kad mano salonui suteikei Semo Boulso bruožų.
Einu pažiūrėti, ar tos žaviosios panelės
neprikišo tau į lovą gyvačių.
Namų šeimininkės pareigos šaukia.
Jei jau prakalbome apie žmonas, aš...
Pasiųsiu Merei telegramą.
Ji labai nerimauja, jei išvykstu kelioms naktims.
Neabejoju.
Labai norėčiau susipažinti su Mere.
Tikrai?
Tu jai labai patiktum.
- Tikrai taip manai? - Žinoma.
Jūs abi tokios... nepaprastos moterys.
Padaryk man paslaugą.
Kokią?
Parašyk ką nors.
Šiąnakt.
Pamėginsiu.
Aš gulėsiu čia...
Užmigt negalėsiu,
nes tavo nepaprastas talentas bus taip arti manęs.
Labanakt, poete.
Labanakt.
Brangi Mere,
Kadangi neturiu gražios gėlės Siunčiu tau savo širdį.
Išvertė Egidija Tučkuvienė