МІСТЕРУ ДІКІНСОНУ АМГЕРСТ
СОНЦЕ
Що сталося, люба?
Мені не пишеться.
Це ж треба. Не думала, що ви колись це скажете.
Відколи дала йому один свій вірш.
Кому?
Містеру Боулзу.
Здала два тижні тому.
Боже мій, яке жахливе слово.
«Здала». Ніби я його підлегла.
Ніби він мій господар.
Декому це подобається.
Та нехай. Чому вам не пишеться?
Нащо писати наступний вірш, якщо він відкине цей?
Як ви знаєте, що відкине?
Я не знаю.
Я нічого не знаю.
Я не знаю, коли дізнаюся.
Боже, я стою на місці.
Це була жахлива помилка.
Гадаю, він його ще не прочитав.
Він зайнятий. Прочитає, коли матиме час,
Я до того вже зачахну й помру.
Емілі?
Емілі, що сталося?
Твій стогін чути на другому поверсі.
Я спустошена.
Вичерпана. Висушена.
Порожня оболонка.
У неї творча криза.
Дікінсон
Квітка шукає сонця
Меггі, ти просила братів викопати нам ще один туалет?
Ні, мем.
Тоді де взялася ця яма?
Гадаю, це робота ваших юних гостей.
Я бачила, як вони вчора вешталися біля сараю з реманентом.
Що? Дівчата не могли викопати цю яму. Дуже глибока.
Ви не знаєте, на що здатні дівчата.
Едварде, не можна їх терпіти в нашому домі.
Це не дівчата Ньюман викопали яму.
Твої свояки зовсім їх зіпсували.
Вони ж з Брукліна.
Це не виправдання.
Я почуваюсь як те кошеня:
сиджу в ямі й не можу вибратися.
Спробуйте написати лімерік.
Едварде, треба поговорити.
Потім. Я йду вивчати птахів.
Це терміново.
Кажу тобі: дівчата неконтрольовані.
Будинок спалять, якщо дозволимо.
То не дозволяй.
А мене чекає пісняр-лісовик жовтогузий.
Я теж тебе чекаю.
Тату, можна піти з тобою?
Мені треба розвіятися.
Чудова ідея.
Лікар ніби казав тобі уникати сонця.
Ні, цей лікар – шахрай.
Ходімо.
Мої брати витягнуть кота.
Бідолаха. Як його звати?
Здається, це Друммідудлз.
О ні. Він кусається.
Гадаєш, батьки помітять, що ти завжди у мене в кімнаті?
Не знаю. Нам варто хвилюватися? Може, перестанемо?
-Ні. Це заводить. -Ні?
-Люблю порушувати правила. -Ага.
-Не виходить. -Так.
Дай мені секунду.
-Він... Добре. -Добре.
-Він нічого не робить. -Так.
Може, тому що нам не треба цим займатися?
Що ти кажеш? Тобі не подобається?
Ні, подобається. Навіть дуже.
Так не можна. Це абсолютно непристойно.
-Так. -Ні.
Я намагаюся дотримуватися етикету.
Поводитися ввічливо.
Але коли я намагаюся поцілувати тобі руку,
ти мене штовхаєш на ліжко.
Не знаю. Враження, що ти мене використовуєш.
-Вибач, що? -Так.
І я не люблю, коли жінки так поводяться.
Ніби вони хочуть тільки моє тіло.
Які жінки?
Стривай.
Ти кажеш про Лолу?
О боже.
Звук її імені нагадує мені запах олійної фарби в цирку,
ляскіт її батога та її розпусні рухи...
-Чого? -Павучого танцю.
Павучого танцю?
Вона не була танцюристкою. Навіть не вміла танцювати.
-Розкажи про павучий... -Ні. Слухай.
Я думаю, ми надто поспішаємо.
Я не для цього сюди повернувся. Це Нова Англія, а не Дикий Захід.
Я не можу...
Я більше не закохаюся в таку дівчину як Лола.
Це не для мене.
Тому я повернувся до тебе, Лавініє.
Щоб ти стала матір'ю моїх дітей.
Ми навіть не заручені.
О чорт.
У мене ідея.
Подивися вгору.
Червоний мухоїд.
Блакитна сойка. Отам.
Дивись, отам. Онде вона.
О, так.
І як, допомагає?
Допомагає в чому?
Тобто тобі краще?
Ні.
Мені досі погано.
Знову проблеми з зором?
Так, з творчим баченням.
Нічого не бачу.
Я думав, до тебе вірші самі приходять.
Так. Тепер перестали.
Хотів би я тобі допомогти, але...
Я ніколи не мав такого бачення.
Ось червоний кардинал.
А це вже цікаво.
Що? Де?
Дивися. Отам твій брат.
Кора цікава тим, що...
О! Тату.
Знайомся.
Хто це?
Батьку, це гість з Асоціації декоративних дерев Амгерста,
містер Фредерік Лоу Олмстед.
Олмстед.
Тату, цей чоловік проєктує
великий парк у центрі Нью-Йорка.
Містере Олмстед, цей парк просто диво. Цікаво, як ви його назвете?
Мабуть, «Центральний парк».
Ідеально. Просто ідеально.
Добре, але не чудово.
Знаєте, що він ще проєктує?
Що?
Сквер у Амгерсті.
Дивовижно.
Та йди ти.
Піти?
Ні, добрий чоловіче. Радше навпаки.
Треба увійти в нього.
Дивіться. Отак він працює.
Я приїжджаю на місце і слухаю.
Сам я нічого не кажу.
Я слухаю, що скаже місце.
А що каже це місце?
Я ще не почув. Часу не було.
Так.
Ми на цьому місці вже годину стоїмо.
А що таке година?
У всесвіті година – це ніщо.
Годинники треба викинути.
Природа має власний час.
Тепер мені треба пройтися.
Цікавіших за нього я зустрічав мало.
Він геній. Велика удача для Асоціації декоративних дерев.
Я піду з ним.
Стривай. Емілі, що ти робиш?
Думаю, він мені допоможе.
А я тобі хіба не допомагав?
Містере Олмстед.
Я поганий батько.
Тату, не кажи так.
Ти виростив троє дітей, і всі ми хороші.
Та ну.
Не такі вже й хороші.
А тепер треба дбати ще про двох.
Ти про дівчат?
Так.
Так, дівчат Ньюман.
Вони погано поводяться, і мати незадоволена.
У мене ідея.
Яка?
Я їх удочерю.
Що?
Я б охоче їх удочерив.
У мене за них серце болить, і вільного місця у нас багато.
Нагорі дитяча.
У цьому домі іноді так самотньо.
Ти впевнений?
Це найменше, що я можу зробити.
Бо їхнім спадком ти розплачуєшся за мій будинок.
Справді. І матері стане набагато легше.
Я з радістю їх візьму.
Добре. Проблему вирішено.
Ура.
Треба лише сказати Сью.
Для мене створити парк – це як написати картину, п'єсу чи вірша.
Вірша? Справді?
Різниці абсолютно немає.
Я художник. Композитор.
Тільки моє полотно – земля, а вірші створені з природних матеріалів.
Наприклад, цей камінь...
створює потрібний настрій.
О ні!
Що таке?
Цей кущ троянд – катастрофа.
Що не так з кущем?
Скажіть чесно.
Ви можете сидіти поряд з цим кущем і почувати спокій?
Мабуть.
Цього не досить.
Ні. Кущ треба прибрати.
Хвилинку. Я спробую.
Скажіть...
ви зможете сидіти біля цього куща з книжкою...
і почуватися відмежованою від світу?
Ви відчуваєте зцілення від тиску галасливого міського життя?
Я зачекаю, скільки буде треба.
Якщо чесно, то ні.
Куща приберемо.
Що ви робите, коли не знаєте, що робити?
-Коли я не знаю? -Так.
Я чекаю.
-Як довго? -Чудово.
Скільки треба.
Місяці, роки.
Ви такий терплячий.
Моє мистецтво триватиме століттями.
Мої парки тішитимуть цілі покоління.
Мої парки врятують демократію як таку, тому...
квапитися не можна.
У вас бувають кризи?
Ні, я не піддаюся кризам.
Дивіться.
Я ще не бачив кращого Taxus baccata.
Taxus що?
Цей живопліт.
Чи він плине?
Чи він розгортається легко, як гребінь хвилі?
Чи змушує серце співати?
Америка, земля свободи,
де всі класи зливаються в один.
Ходімо дізнаємося.
Що?
Якого...
Боже мій.
Я в ямі.
Агов!
Агов.
Заради бога.
Агов!
Я в ямі!
Уявляєш?
Сем пише, що він був у салоні в Ґрейт-Барринґтоні,
де виступав з лекцією френолог.
І всі мацали його череп.
Френологи тепер у моді.
Треба підвищити ставки.
Я не дозволю, щоб салон у Західному Массачусетсі був кращий.
Я знаю господиню.
Вона навіть не знає, як пишеться «френолог».
Сью!
Ось де ти. У мене чудові новини.
Що таке?
Клара і Анна Ньюман, мої любі маленькі кузини,
житимуть з нами. Тут, в «Еверґрінз».
Хіба не чудово?
Про що ти говориш?
Я хочу дати дім цим бідним дітям.
Кузин можна удочерити.
Остіне, ти мене не спитав.
Мені вони не потрібні.
Але, Сью, їм ніде дітися.
Вони сироти. Бездомні.
Як ти перед тим як вийшла заміж.
Цього мені бракувало.
Двох живих нагадувань про моє жахливе минуле.
Сью...
пожалій їх.
А тобі вони навіщо?
Тому що...
Я хочу дитину.
Остіне.
Я хочу дитину і обіцяв не змушувати тебе народжувати.
Для мене це шанс
стати дівчатам батьком і дотримати даного тобі слова.
Я вважаю, що ти повинна цьому радіти.
Бачу, ти вже вирішив.
Питань нема.
Іди готуй дитячу кімнату.
Благословенний день
Допоможіть!
Агов!
Мене звати Едвард, я в ямі.
Едвард?
Агов!
Агов?
Едвард?
Це ти, люба?
Я.
Ти знайшла мене. Слава богу.
Ти упав у яму!
Знаю. Я в ямі. Витягни мене, заради бога.
Допоможи мені, жінко.
Що ти робиш? Ні.
Не треба.
Усе, усе.
Що ти накоїла?
Вибач, але ми таки зараз поговоримо, Едварде,
хочеш ти цього чи ні.
Зараз не дуже вдалий час.
Зараз ідеальний час. Ти не зможеш мене уникнути.
Я тебе не уникаю, мати.
Едварде, клянуся, ще раз назвеш мене матір'ю,
і я поховаю нас обох у цій ямі.
Господи. Що з тобою таке?
Я хочу знати, що ти робитимеш з дівчатами Ньюман.
Я про це подбав.
Я поговорив з Остіном. Він візьме їх до себе.
-Справді? -Так.
Бачиш, я тебе слухаю, хоча здається, що це не так.
Просто показуй це частіше.
Ти про виставку худоби, так?
Я усе виправлю.
Минуло вже три тижні, Едварде.
Я був зайнятий.
Я втомилася від того, що ти завжди зайнятий.
Наші діти вже виросли.
Пора нам згадати
пристрасні дні нашої юності.
Коли в нас це було не лише в день виставки худоби.
А ще на Різдво й на Великдень.
Пам'ятаєш, які ми були авантюрні?
Коли ми серед білого дня зачали Лавінію?
Або коли застелили ліжко новою ковдрою і вдавали, що це готель?
Ти була красива на тій ковдрі.
Чому ми більше так не робимо?
Що я можу сказати?
Ми постаріли.
Ого.
Я й не помічала, що цей живопліт такий високий.
І такий довгий.
Здається, ми заблукали.
Добре. Я й хотів, щоб заблукали.
Хотіли?
Так. У блуканні весь сенс.
Ви не любите блукати?
Не знаю.
Я коли сідаю писати, то ніби заблукана.
Бачу перед собою лише чистий аркуш паперу.
Не схожа ви на заблукану.
Ви занадто зважаєте на себе й на шумний світ навколо вас.
Я кажу, що треба зосередитися на роботі, щоб вона вас поглинула.
Забути про час, простір і людей.
Є тільки ви й ваша творчість. У вас таке бувало?
Бувало.
А тепер немає.
Тоді вам треба заблукати. Повністю заблукати.
Ходімо далі.
Лола.
Лола Монтес.
Мене звати Лавінія, але...
називай мене Лола.
Називай мене Лола.
Я танцюю павучий танець...
Ні!
ЛАВІНІЯ ДІКЕНСЕН ВИХОДЬ ЗА МЕНЕ
Що скажеш, люба?
-Ти зіпсував власність моїх батьків. -Знаю.
Я забув, що дівчину треба осліпити диким вчинком,
щоб вона погодилася вийти заміж.
А я подумала, що мене викрадають.
Отже, вдалося.
І тепер ти не зможеш мені відмовити.
Перед усіма цими людьми.
Погоджуйся.
Як ти їх на це підмовив?
Я ж бізнесмен.
-Добре. Але я... -Добре?
Добре?
Добре! Вона сказала «добре»!
Ти зробиш мене найщасливішим на світі.
Джейн, ти сумуєш за чоловіком?
Еббі.
Мабуть, ми тепер живемо тут.
Анно, Кларо.
Вітаємо в «Еверґрінз».
Я візьму ваші валізи.
Ви голодні? Що зробити, щоб вам було зручно?
Коли щось знадобиться, звертайтеся.
Веселий дядько, кузен, вітчим, товариш.
Ми вже достатньо заблукали?
Не знаю. Ви можете знову писати?
Ні.
Це через видавця.
Я дала йому свій вірш.
Тепер моє життя ніби у нього в руках.
Ніби я стокротка, а він сонце,
і без тепла його схвалення я не можу рости.
Це недобре.
Думки мінливі.
Це страшенно відволікає від краси вашого ремесла.
Гаразд. Тоді, мабуть, я не повинна шукати слухачів.
Мабуть, слава...
небезпечна.
Я дала вірш одній людині, і в мене вже творча криза.
Аудиторія не має значення.
Робота – дар сама по собі, вона не потребує схвалення.
Зрозумійте це, і тоді ви станете майстром.
Ваша правда.
Розумію, але як це зробити?
Це просто.
Не будьте стокроткою, будьте сонцем.
Гей, ти чуєш?
Я більше не твоя стокротка.
Містере Олмстед?
Стій спокійно.
Вилазь, жінко.
Не кричи на мене і стій спокійно.
Я нічого не бачу! Моя голова – під твоїми спідницями.
Ну, нарешті.
Що таке?
-Ще трохи. Штовхни. -Так.
Добре мене штовхни.
Отак.
Добре.
Ем.
Ем, тепер дай мені руку.
Ти куди?
Добре поговорили, Едварде.
Ем!
Ти куди?
Гей!
Я сонце.
-Я сонце. -Емілі, ось де ви.
Містере Олмстед, це ви?
Сем. Боже мій.
Емілі, я вас усюди шукав.
Шукали?
Сем. Мені було так страшно.
Увесь мій розум заполонила одна думка:
чи опублікуєте ви мого вірша.
Вам не варто боятися.
Маю для вас чудові новини.
Маєте?
Я прочитав ваш вірш.
Він геніальний.
Він неймовірний.
І я його опублікую.
Я вас опублікую.
Моя маленька стокротко.
Що таке?
Ви маєте всміхатися.
Знаю.
Просто сьогодні я була така розгублена.
Не варто хвилюватися.
Коли ви прославитеся, про вас знатиме весь світ,
і ви більше ніколи не заблукаєте.
Ні, послухайте.
Добре, що в Меггі стільки братів,
інакше я б не вибрався з ями.
Жаль, що вони скоро прийшли.
Тобі б не завадило посидіти там ще кілька годин.
Дивися. Це наша краща дочка.
Красива й заручена Лавінія.
Ви справді не проти, щоб я вийшла за Шипа?
Він сказав, що ви дали згоду, але він міг і...
Ми дали згоду. Ми гадаємо, він чудовий хлопець.
Так, Едварде?
Він нормальний.
Він красунчик, Вінні.
І це освідчення. Боже мій.
Так романтично.
Жаль, у мене такого не було.
Я тобі непогано освідчився.
Так, любий. Ти написав листа
з розрахунками, скільки масла я потребуватиму щомісяця, а в кінці:
«Ми з тобою можемо стати економною і розсудливою парою».
Люди по-різному висловлюють кохання, Лавініє.
Я дуже за тебе рада, Вінні.
Справді.
Завтра розберемо хусточки тобі на посаг.
Я не знаю, чи хочу заміж.
Лавініє. У мене був важкий день.
Ти вийдеш за нього заміж, це остаточно. Добраніч.
Ці діти мене вбивають.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк