PONUI E. DIKINSONUI AMHERSTAS, MASAČUSETSO VALSTIJA
SAULĖ
Kas nutiko, širdele?
Nebegaliu rašyti.
Še tau kad nori. Nemaniau, kad išgirsiu tave tai sakant.
Po to, kai atidaviau jam savo eilėraštį.
Kam?
Ponui Boulsui.
Prieš dvi savaites pateikiau.
O Dieve, koks siaubingas žodis.
„Pateikiau.“ Ir jis dabar - jo.
Lyg jis, o ne aš, būtų jo šeimininkas.
Kai kuriems tai patinka.
Tiek to. Tai kodėl negali rašyt?
Kam kurt dar vieną eilėraštį, jei jis atmes šitą?
Iš kur žinai, kad jis jį atmetė?
Na, nežinau.
Aš nieko nežinau.
Nežinau, kada žinosiu.
Dieve, mano gyvenimas sustojo.
Padariau didžiulę klaidą.
Jis tikriausiai jo dar neperskaitė.
Jis - užsiėmęs žmogus. Perskaitys vėliau.
Taip, kai susiraukšlėsiu ir mirsiu.
Emile?
Emile, kas nutiko?
Tavo dejones girdėjau net viršuje.
Aš - tuščia.
Išdžiūvusi. Bergždžia.
Sausa išaiža.
Ją ištiko kūrybos krizė.
Dikinson
Ramunė švelniai sukasi į Saulę
Mege, gal pasakei broliams, kad mums reikia dar vienos išvietės?
Ne, ponia.
Tai kaip, po galais, paaiškinsi šią duobę?
Spėju, ji - mūsų naujųjų viešnių darbas.
Mačiau jas vakar slampinėjant prie įrankių sandėliuko.
Ką? Ne, mergaitės nebūtų pajėgusios jos iškasti. Ji - per gili.
Spėju, nenutuokiat, ką tos mergaitės pajėgia.
Edvardai, ilgiau jų tverti mūsų namuose nebegalima.
Niumano mergaitės negalėjo iškasti šios duobės.
Tavo sesuo ir svainis jas išpaikino.
Na, jie juk - iš Bruklino.
Tai - ne pateisinimas.
Jaučiuosi it tas kačiukas,
įkritęs į gilią duobę ir nežinantis, kaip išlipti.
Gal parašyk eilėraštuką?
Edvardai, mums reikia pasikalbėti.
Ne. Vėliau, brangioji. Einu stebėti paukščių.
Ne, šio pokalbio atidėlioti nebegalima.
Aš tau sakau, tos mergaitės - nevaldomos.
Jos sudegins namus, jei nežiūrėsim.
Taip. Na, tai žiūrėkit tada.
O dabar mano dėmesio laukia geltonuodegis giesmininkas.
Aš laukiu tavo dėmesio.
Tėti, galiu eiti kartu?
Turiu pravėdinti galvą.
Puiki idėja.
Daktaras tau sakė vengti saulės.
Šundaktaris, ne daktaras.
Eime.
Mano broliai ištrauks kačiuką.
Vargšelis. Kuo jis vardu?
Lyg ir Dramidūdlas.
O, ne. Jis kandžiojasi.
Kaip manai, tėvai mato, kad nuolat esi pas mane kambary?
Nežinau. Ar mums reikia nerimauti? Gal liaukimės.
- Ne. Tai užveda. - Ne?
- Mėgstu laužyt taisykles. - Aišku.
- Jis neveikia. - Taip.
Palauk sekundėlę.
- Jis... Gerai. - Gerai.
- Jis nieko nedaro. - Taip.
Gal dėl to, kad mes blogai elgiamės.
Ką? Tau nepatinka?
Ne, patinka. Pernelyg patinka.
Taip nedera. Labai nepadoru.
- Aha. - Ne.
Aš stengiuosi laikytis etiketo.
Būti mandagus.
Bet vos tik pabučiuoju tau ranką,
tu tempi mane į lovą.
Nežinau. Jaučiuosi lyg ir išnaudojamas.
- Nesupratau? - Taip.
Man nepatinka, kai moterys verčia mane taip jaustis.
Lyg joms reikia vien mano kūno.
Kokios moterys?
Pala.
Kalbi apie Lolą?
O Dieve.
Vos išgirdęs jos vardą, prisimenu šleikštų cirko dažų kvapą,
šaižų botago švilpimą, ir nepadorius jos...
- Jos ką? - Jos voro šokį.
Voro šokį?
Ak, ji net šokt normaliai nemokėjo. Neturėjo įgūdžių.
- Papasakok dar apie voro... -Ne. Pakaks, klausyk.
Man atrodo, kad mes labai skubam.
Ne tam grįžau. Čia - Naujoji Anglija, ne Laukiniai Vakarai.
Aš negaliu...
Aš negaliu vėl įsimylėti tokios kaip Lola.
Aš nebeištversiu.
Todėl ir grįžau pas tave, Lavinja.
Kad tu taptum mano vaikų motina.
Mes dar net nesusižadėję.
O, šūdas.
Turiu idėją.
Pažiūrėk.
Raudonasis tironas.
Mėlynasis kėkštas. Čia.
Pažiūrėk ten. Štai jis.
O, taip.
Na, kaip? Padeda?
Ką padeda?
Ar geriau jautiesi?
Ne.
Jaučiuosi prastai.
Ar vėl tavo regėjimas?
Taip. Mano kūrybinis regėjimas.
Ničnieko neįžvelgiu.
Maniau, eilės tiesiog pačios ateina.
Taip. Jos liovėsi.
Norėčiau kuo nors padėti, bet...
Mano regėjimas - visai kitoks.
Ten buvo kardinolas.
Na ir nuostabus paukštis.
Kur? Kuris?
Žiūrėk, ten. Tavo brolis.
Žievė tuo ir įdomi...
O, sveikas. Tėti.
Leiskite jus supažindinti.
Kas jis?
Tėve, tai - ypatingas Amhersto dekoratyvinių medžių asociacijos svetys,
ponas Frederikas Lo Olmstedas.
Olmstedas.
Tėti, jis kuria
didelį parką pačiame Niujorko centre.
Pone Olmstedai. Parko idėja - nuostabi. Įdomu, kaip jį pavadinsite?
Galbūt „Centriniu“.
Tobula. Tiesiog tobula.
Na, neblogai. Bet ne puiku.
Spėk, ką jis dar kuria?
Ką?
Amhersto miesto viešąją aikštę.
Nuostabu.
Eikit sau.
Eiti sau?
Ne, gerasis žmogau. Ne. Verčiau, atvirkščiai.
Turiu įsitraukti į šį darbą.
Žiūrėkit. Taip jis dirba.
Matote, atvykęs į vietą, aš jos klausau.
Aš nekalbu su ja.
Leidžiu vietai kalbėti pačiai.
Ir ką jums sako ši vieta?
Dar neišgirdau. Turėjau mažai laiko.
Taip.
Mes šitoje vietoje jau valandą stovim.
O kas ta valanda?
Visatos platybėje valanda - niekis.
Ne, reikia išmesti visus laikrodžius.
Gamta gyvena savo laiku.
Dabar turiu pasivaikščioti.
Jis - vienas įdomiausių mano sutiktų žmonių.
Kūrybinis genijus. Didelė sėkmė Dekoratyvinių medžių asociacijai.
Aš einu su juo.
Ei, palauk. Emile, ką darai?
Manau, šis žmogus gali man padėti.
Maniau, aš tau padedu!
Pone Olmstedai.
Koks nevykęs aš tėvas.
Nekalbėk taip, tėti.
Tu užauginai tris vaikus, ir visi mes išaugom puikūs.
Ak. Eime.
Jus visus vargu ar galima vadinti normaliais.
O dabar tenka auginti dar dvi.
Kalbi apie paaugles.
Taip.
Taip, Niumano mergaites.
Jos - neklaužados, o tavo motinai tai nepatinka.
Na, aš turiu idėją.
Ir kokią gi?
Aš jas įsivaikinsiu.
Kaip?
Mielai jas įsivaikinčiau.
Jaučiu joms meilę, tikrai, ir vietos turime užtektinai.
Yra net vaikų kambarys.
Namuose kartais taip vieniša.
Tu rimtai?
Tai - mažiausia, ką galiu padaryt.
Iš jų palikimo dengiamos mūsų namo skolos.
Na, tiesa. O ir tavo motinai palengvės.
Tik to tetrokštu. Aš pasiimsiu jas.
Gerai. Bėda išspręsta.
Valio.
Belieka pasakyti apie tai Siu.
Man kurti parką - beveik tas pats, kaip kurti pjesę, paveikslą ar eiles.
Eiles? Tikrai?
Na, skirtumas - mažas.
Aš - menininkas. Komponuotojas.
Tik mano drobė - žemė, o mano eilės - gamta.
Šis akmuo, pavyzdžiui,
skleidžia labai teisingą mintį.
O, ne!
Kas?
Šis rožių krūmas - tragedija.
Kuo blogas šis krūmas?
Atsakykite atvirai.
Ar galėtumėte sėdėti šalia šio krūmo ir jausti ramybę?
Gal.
Gal - nepakanka.
Ne. Krūmą teks išrauti.
Minutėlę. Palaukit. Leiskit man pamėginti.
Sakykite...
Galėtumėte sėdėti šalia šio krūmo su knyga
ir jaustis netrukdoma pasaulio?
Ar jaustumėtės gyjanti nuo kurtinančios miesto prievartos?
Lauksiu, kiek reikės.
Jei atvirai, ne.
Krūmą - velniop.
Ką jūs darot, kai nežinot, ką daryti?
- Kai nežinau? - Taip.
Aš laukiu.
- Kiek? - Gražu.
Tiek, kiek reikia.
Mėnesius, metus.
Jūs, turbūt, kantrus žmogus.
Aš kuriu meną, išliksiantį šimtmečius.
Mano parkais mėgausis ateities kartos.
Mano parkai gal net išgelbės pačią demokratiją, taigi...
Skubėt neverta.
Ar būna, kad pasijuntate įstrigęs?
Ne, aš atsisakau įstrigti.
Tik pažiūrėkite.
Tokio gražaus Taxus baccata nesu matęs.
Taxus kas?
Kokios gyvatvorės.
Bet ar laisvai jos liejasi?
Ar jų eilės lengvai lūžta, kaip bangos ketera?
Ar jos įkvepia širdį dainoms?
Amerika, laisvųjų šalis,
kur visos klasės sugyvena kaip lygios tarp lygių.
Eime. Pažiūrėsime.
Kas?
Kas č...
Mano Dieve.
Aš - duobėje.
Girdite?
Ar girdite?
Dėl Dievo meilės.
Ar kas girdi?
Aš - duobėje!
Gali patikėti?
Semas rašo, kad viešėjo viename pobūvyje Greit Baringtone,
kur frenologas jiems skaitė paskaitą.
Aha. Apčiupinėjo visiems makaules.
Dabar frenologai - madoje.
Mums irgi reikia.
Negaliu leisti, kad mane aplenktų Vakarų Masačusetsas.
Pažįstu tą šeimininkę.
Toji moteris žodžio „frenologas“ neištartų.
Siu!
Štai kur tu. Turiu tau nuostabią žinią.
Kokią?
Klara ir Ana Niuman, mielos mano pusseserės,
nuo šiol gyvens pas mus. Čia, Evergrynse.
Argi ne nuostabu?
Ką tu čia šneki?
Apie tai, kad vargšėms našlaitėms suteiksime namus.
Juk gražu globoti giminaites, tiesa?
Ostinai, manęs nė nepaklausei.
Aš jų nenoriu.
Bet, Siu, jos neturi kur dėtis.
Jos - našlaitės. Neturi namų.
Kaip ir tu, kai dar nebuvai Dikinson.
To man betrūko.
Gyvų, kvėpuojančių mano siaubingos praeities priminimų.
Siu...
Susimilk.
Kodėl tu nori jas paimti?
Nes...
Aš noriu vaikų.
Ostinai.
Aš noriu vaiko, ir aš pažadėjau tau, kad niekada jo tavęs neprašysiu.
Todėl tai - mano šansas
toms mergaitėms tapti tėvu, nelaužant tau duoto pažado.
Ir manau, kad turiu teisę tikėtis, jog džiaugsiesi dėl manęs.
Na, tu, regis, apsisprendei.
Taigi, nutarta.
Verčiau eik ir paruošk joms vaikų kambarį.
O, palaiminta diena
Padėkit!
Ar girdit?
Girdit?
Mano vardas - Edvardas. Aš - duobėje.
Edvardai?
Sveiki!
Ar čia?
Yra kas?
Edvardai?
Čia tu, brangioji?
Labas.
Tu radai mane. Ačiū Dievui.
Tu įkritai į duobę!
Pats žinau. Aš - duobėje. Nagi, trauk mane iš čia, dėl Dievo meilės.
Nagi, padėk man, moterie.
Ką tu darai? Ne.
Nagi.
Ką tu padarei?
Atleisk, bet mes dabar pasikalbėsime, Edvardai.
Nori tu to ar ne.
Radai laiką.
Puikus laikas. Nors sykį tau nepavyks manęs išvengti.
Ne, aš nevengiu tavęs, motina.
Edvardai, prisiekiu, jei dar sykį pavadinsi mane motina,
aš palaidosiu mus abu šioje duobėje.
Viešpatėliau. Kokia musė tai įgėlė?
Noriu žinoti, ką ketini daryti su Niumano mergaitėmis.
Tai - išspręsta.
Kalbėjau su Ostinu. Jis jas pasiims.
- Tikrai? - Taip.
Matai, aš girdžiu tave, nors gali pasirodyti, kad taip nėra.
Na, tau derėtų tai ryškiau parodyti.
Tai dėl tos galvijų mugės?
Aš tau atsilyginsiu.
Praėjo jau trys savaitės, Edvardai.
Aš buvau užsiėmęs.
O man jau įgriso tavo užimtumas.
Mūsų vaikai suaugo.
Dabar pats metas iš naujo atrasti
jaunystės aistrą.
Tą laiką, kai buvo ne tik galvijų mugė.
Buvo Kalėdos, Velykos.
Ar pameni, kokie būdavome pašėlę?
Kai vidurdienį pradėjome Lavinją?
Ar, užtiesę lovą nauju užtiesalu, įsivaizdavome, kad mes - viešbuty?
Tu buvai tokia graži ant to užtiesalo.
Kodėl mes to nebedarome?
Na, ką galiu pasakyti?
Mes pasenome.
Oho.
Nepamenu, kad gyvatvorė būtų tokia aukšta.
Ir tokia ilga.
Spėju, mes pasiklydome.
Ak, puiku. Puiku. To tikėjausi.
Tikrai?
Taip. Pasiklysti - labai svarbu.
Ar jums nepatinka pasiklysti?
Nežinau.
Būtent taip ir jaučiuosi, kai sėdu rašyti.
Tematau tuščią popierių, spoksantį į mane.
Tai nepanašu į paklydimą.
Panašu, kad esate sureikšminusi save ir visą triukšmingą pasaulį aplink.
Aš kalbu apie tokį susitelkimą į kažką, kuomet pats išnyksti.
Laikas, erdvė ir žmonės liaujasi egzistavę.
Lieki tik tu ir tavo srautas. Juk esate tai patyrusi?
Esu.
Bet nebepatiriu.
Tuomet jums reikia pasiklysti. Beviltiškai pasiklysti.
Nagi. Eime gilyn.
Lola.
Lola Montez.
Aš vardu Lavinja, bet
vadinkite mane Lola.
Vadinkite mane Lola.
Aš šoku voro šokį...
Ne!
LAVINJA DIKINSON AR TEKĖSI UŽ MANĘS?
Na, ką manai, brangioji?
- Apipaišei mano tėvų turtą. - Žinau.
Pamiršau, kad merginai reikia, kad ją pritrenktų pašėlęs pokštas,
kad ji sutiktų tekėti.
Aš pamaniau, kad mane pagrobė.
Vadinasi, pavyko.
Dabar negali atsisakyti.
Tik ne visų jų akivaizdoje.
Ištark „taip“. Ištark „taip“.
Kaip tau pavyko juos visus sukviesti?
Aš - verslininkas.
- Gerai, bet aš... - Gerai?
Gerai?
Gerai! Ji pasakė gerai!
Aš tapsiu laimingiausiu vyru pasaulyje.
Džeine, ar ilgiesi savo vyro?
Abe.
Mes, regis, gyvensime čia.
Ana. Klara.
Būkite pasveikintos Evergrynse.
Paimsiu jūsų krepšius.
Norite valgyt? Ką man padaryt, kad jaustumėtės patogiai?
Jei ko reikės, kreipkitės į mane.
Šaunų dėdę, pusbrolį, patėvį, bičiulį.
Na, ar mes jau pakankamai pasiklydę?
Nežinau. Ar jau galite rašyti?
Ne.
Tai dėl to redaktoriaus.
Aš jam atidaviau savo eilėraštį.
Ir dabar toks jausmas, kad mano gyvenimas - jo rankose.
Lyg aš - ramunė, o jis - saulė.
Ir be jo pritarimo negaliu augti.
Na, negerai.
Nuomonė - trumpalaikis reikalas.
Ir bjauri kliūtis tarp tavęs ir meno.
Tai gal man iš viso nesiekt publikos dėmesio?
Gal šlovė yra
pavojinga?
Vienam žmogui atidaviau savo eilėraštį, ir mane ištiko kūrybos krizė.
Publika - nesvarbi.
Dovana yra pats kūrinys, o ne pagyros.
Suvokusi tai, tapsi meistre.
Jūs teisus.
Žinau, kad jūs - teisus, bet kaip man tai padaryti?
Paprastai.
Nebebūk ramune, tapk saule.
Ei, girdi?
Aš - nebe tavo ramunė.
Pone Olmstedai?
Stovėk ramiai.
Gerai. Lipk pagaliau, moterie.
Liaukis šaukęs ir nejudėk.
Aš nieko nematau! Mano galva - po tavo sijonu.
Pats metas.
Ką sakei?
- Dar truputį. Stumk. - Gerai.
O dabar kilstelėk mane.
Gerai.
Em.
Taip. Em. Dabar paduok man ranką.
Kur eini?
Gerai pakalbėjom, Edvardai.
Em!
Kur eini?
Ei!
Aš esu saulė.
- Aš esu saulė. - Emile! Štai kur tu.
Pone Olmstedai, čia jūs?
Semai. Dievulėliau.
Emile. Aš tavęs visur ieškau.
Tikrai?
Semai. Aš taip išsigandau.
Lyg mano smegenis būtų apsėdusi viena mintis -
patiks ar ne tau mano eilėraštis.
Tau nėra ko bijoti.
Atnešiau tau puikią žinią.
Tikrai?
Aš perskaičiau tavo eilėraštį.
Jis - genialus.
Nepaprastas.
Ir aš jį spausdinsiu.
Aš tave spausdinsiu.
Mano ramunėle.
Kas?
Turėtum šypsotis.
Žinau.
Tiesiog buvau pasiklydusi.
Tau nėra ko nerimauti.
Kai išgarsėsi ir tave pamatys visas pasaulis,
tu nebegalėsi pasiklysti.
Ne, girdi?
Gerai, kad Megė turi tiek daug brolių,
antraip būtų likęs tupėti toje duobėje.
Gaila, kad jie taip greit atėjo.
Tau būtų pravertę ilgiau ten pasėdėti.
Ak, žiūrėk. Geresnioji mūsų dukrelė.
Gražioji susižiedavusi Lavinja.
Ar jūs tikrai nieko prieš mano santuoką su Šipu?
Jis sakė, kad jūs sutikote, bet nesu tikra, ar jis...
Mes tikrai sutikome. Mes manome, kad jis - puikus jaunuolis.
Tiesa, Edvardai?
Jis - nieko.
Pritrenkiantis gražuolis, Vine.
O tos piršlybos. Dievulėliau.
Kokia romantika.
Gaila, kad man neteko nieko panašaus patirti.
Aš deramai tau pasipiršau.
Taip, brangusis. Parašei man laišką,
išdėstei savo nuomonę, kiek sviesto per mėnesį sunaudočiau, ir padarei išvadą:
„Siūlau mums sudaryti taupią bei protingą santuoką.“
Apie meilę žmonės kalba skirtingai, Lavinja.
Aš labai džiaugiuosi dėl tavęs, Vine.
Tikrai.
O ryt iš ryto išrinksim nosinaites tavo kraičiui.
Aš abejoju, ar noriu tekėti.
Lavinja. Man buvo sunki diena.
Tu tekėsi už to vyro ir taškas. Labanakt.
Tie vaikai nuvarys mane į kapus.
Išvertė Egidija Tučkuvienė