A NAP
Mi a baj, kiskedves?
Nem megy az írás!
Jaj! Nem hittem, hogy ezt a kisasszonytól valaha hallom.
Azóta, hogy odaadtam neki egy versem.
Kinek?
Mr. Bowles-nak.
Két hete. Beadtam a derekam.
Milyen tré kifejezés már!
Mintha bármilyen hatalma lenne fölöttem.
Mintha az uram lenne.
Van, akit ez izgat fel.
Mindegy. Ettől nem tud írni?
Mert mi értelme akár egy újat is írni, ha az előzőt visszadobja?
Honnan tudja, hogy visszadobja?
Nem tudom.
Semmit nem tudok.
Azt sem, mikor fogom tudni.
Jézusom, tök szívás az életem!
Nagy hiba volt.
Szerintem még nem olvasta.
Elfoglalt ember. Majd szakít rá időt.
Addigra összeaszok, és meghalok.
Emily?
Mi a baj, kislányom?
Odafentről hallom a nyögésedet.
Kiürültem.
Kiszáradtam. Kiégtem.
Üres héj vagyok.
Írói válságban van.
A Százszorszép lopva követi a Napot
Maggie, közölte fivéreivel, hogy kellene még egy árnyékszék?
Nem, asszonyom.
Akkor hogy magyarázza ezt a gödröt?
Lehet, a ház új lakóihoz van köze.
A kamra körül lófráltak tegnap.
Mi? A lányok nem tudnak ilyen nagy lyukat ásni.
Kétlem, hogy tudná, mire képesek.
Edward, nem élhetnek velünk többé!
Ezt a gödröt nem a Newman-lányok ásták.
A maga nővére és sógora rémesen elkényeztette őket.
Nos, brooklyniak.
Az nem kifogás.
Pont úgy érzem magam, mint az a cica.
Egy gödör mélyén ragadva, kiút nélkül.
Miért nem ír egy limericket?
Edward, beszélnünk kell!
Később. Most megyek madárlesre.
Nem tűr halasztást.
A lányok zabolátlanok.
Ha hagyjuk, felgyújtják a házat.
Nos, akkor ne hagyjuk!
És most megyek. Egy koronás lombjáró igényli a figyelmem.
Én igénylem a figyelmét!
Apám, mehetek madárlesre?
Kiszellőztetném a fejem.
Csodás ötlet!
Úgy tudom, az orvos eltiltott a napfénytől.
Az egy kókler!
Gyere, menjünk!
A fivéreim majd kiszedik a cicát.
Szegénykém! Hogy is hívják?
Úgy hiszem, Drummydoodles.
Ó, az a harapós!
Gondolod, a szüleim észlelték, hogy állandóan a szobámban vagy?
Nem tudom. Aggódnom kéne? Álljunk le!
- Ne, tök izgató. - Ne?
- Imádok tilosban járni. - Oké.
- Valami nem stimmel odalent. - Hát ja.
Egy pillanat.
- Oké. - Rendben.
- Nem nagyon ficánkol. - Hát, nem.
Lehet, mert nem kéne ezt csinálnunk.
Hogy érted? Nem élvezed?
De, túlságosan is.
Nem így kéne. Tök illetlen.
- Bizony! - Ne már!
Igyekszem tartani az etikettet.
Tudod, tisztelettudóan csinálni.
De elég, ha csak megcsókolom a kezed,
már le is döntesz a lábamról.
Úgy érzem magam, mint akit kihasználnak.
- Hogy mondtad? - Úgy.
És rühellem, hogy nők éreztetik velem.
Mintha csak a testem kéne.
Mi az, hogy "nők"?
Egy pillanat!
Csak nem Loláról van szó?
Jézusom!
A neve hallatán szinte érzem a cirkuszi smink zsíros szagát,
hallom, ahogy pattint az ostorral, az öle vadul...
- Vadul mit? - Járja a póktáncot.
Póktánc?
Még csak nem is volt képzett táncos. Tehetsége sem volt hozzá.
- Mesélnél még erről a pók... - Nem! Ide hallgass!
Túl gyors nekem a tempó!
Nem ezért tértem haza. Ez New England, nem a Vadnyugat.
Nem szabad...
Nem szabad még egy Lolába beleszeretnem.
Nem bírnám ki.
Ezért jöttem vissza. Miattad, Lavinia.
Hogy a gyermekeim anyja légy.
Még jegyesek sem vagyunk.
Baszki.
Van egy ötletem.
Nézd! Ott fent!
Rubinfejű tirannusz.
Kék szajkó. Ott.
Oda nézz, ott van!
Tényleg.
Ez segít?
Miben?
Jobban vagy?
Nem.
Még mindig nem.
A látásod miatt?
A kreatív énem vakult meg.
Semmit nem látok.
Azt hittem, a versek csak úgy jönnek.
Hát, már nem.
Bárcsak tehetnék valamit!
Soha nem voltam ennyire kreatív.
Az egy vörös kardinálispinty.
Nos, az egy érdekfeszítő madár.
Hol? Melyik?
Ott! A bátyád.
A fakéregről érdemes tudni...
Ó, apám!
Hadd mutassam be!
Ez meg ki?
Apám, az úr az Amhersti Dísznövény Szövetségtől jött.
A neve Frederick Law Olmsted.
Olmsted.
Apám, ez az úr tervezi
azt a hatalmas parkot New York City közepén.
Mr. Olmsted, csodás a terve. Megkérdezhetem, hogy fogja hívni a parkot?
Hát, Central Parkra gondoltam.
Tökéletes! Milyen találó!
Jó név, de a nagyszerűtől távol van.
Találd ki, mi máson dolgozik még!
Na, micsodán?
Amherst város közösségi terén.
Csodás!
Nem mondja!
Nem-e?
Dehogynem mondom, jóember.
Csak figyelje a módszeremet!
Ezt nézzétek! Így dolgozik.
Tudják, amint megérkezem egy helyre, csak figyelek.
Nem én beszélek a helyhez,
hagyom, hogy beszéljen hozzám.
És mit mond?
Egyelőre semmit. Alig volt időm.
Hát persze.
Itt állunk egy órája.
Mit számít egy óra?
Az univerzumnak egy óra... semmi.
Meg kell szabadulnunk az óráinktól!
A természet a saját ütemére jár.
És most megyek kószálni.
Ő az egyik legérdekesebb ember, akit ismerek.
Zseni. Óriási, hogy a Dísznövény Szövetség megszerezte.
Megyek utána.
Emily, várj! Mit művelsz?
Ez a férfi segíthet a bajomon!
Mert én nem?
Mr. Olmsted!
Haszontalan apa vagyok.
Ne beszéljen így, apám!
Felnevelt három gyereket, akik nagyon is rendben vannak.
Na, persze!
Borotvaélen táncoltok mind.
És most még kettőt a nyakamba varrtak.
Az ikrekre gondol?
Persze.
A Newman-lányokra.
Rendetlenkednek, anyád meg háborog.
Nos, van egy ötletem.
Igen? Éspedig?
Örökbe fogadom őket.
Hogy mit?
Szeretném örökbe fogadni őket.
Őszintén együttérzek velük, és a házban rengeteg hely van.
Az emeleten gyerekszoba is van.
A ház nagyon magányos néha.
Biztos vagy a dolgodban?
Ez a legkevesebb.
Az örökségük kifizeti a házunkat.
Az igaz, és anyád is megkönnyebbülne.
Annak nagyon örülnék. A nevemre veszem őket.
Akkor ez túl van tárgyalva.
Hurrá!
Már csak Sue-nak kell eladnom.
Számomra egy park megtervezése olyan, mint egy festmény vagy egy vers alkotása.
Verset mondott?
Nincs különbség.
Művész vagyok. Komponálok.
A vásznam a föld, a versszakokat a természet rakja össze.
Ez a szikla, például...
Tökéletes a mondanivalója.
Ne már!
Mi az?
Ez a rózsabokor kész katasztrófa.
Mi a baj vele?
Őszintén kérdezem:
Képes lenne itt ülni, békésen?
Lehet.
Az nem elég.
Nem. A bokornak mennie kell.
Egy pillanat! Várjon, megpróbálom!
Mondja...
le tudna ülni a bokor mellé egy könyvvel a kezében,
és békében érezné magát?
Jótékony hatása lenne? Megszabadítaná elvárosiasodott világunk kínjaitól?
Ne siesse el a választ, ráérek!
Őszinte leszek: nem.
Akkor annyi a bokornak.
Mit csinál akkor, amikor tanácstalan?
- Ha tanácstalan vagyok? - Aha.
Várok.
- Meddig? - Jó az illata.
Amíg csak kell.
Hónapokig, évekig.
Rém türelmes lehet.
A művészetem századokra szól.
Generációknak építem a parkokat.
A demokráciát magát menthetik meg.
Nem lehet elsietni.
Nem szokott megakadni?
Nem vagyok hajlandó rá.
Azt nézze!
Ennél szebb Taxus baccatát még nem is láttam.
Taxus mi?
A sövény.
Van benne muzsika?
Hullámok fodraihoz hasonlóan bomlanak ki a levelei?
Örömmel tölti el a szívét?
Amerika a szabadság földje,
ahol minden társadalmi osztály egyenlőként keveredhet a többivel.
Jöjjön, derítsük ki!
Mi a...
Ez meg mi...
Istenem!
Egy gödör mélyén vagyok.
Hahó!
Valaki!
Az isten szerelmére!
Hahó!
Gödörben vagyok!
Ez hihetetlen.
Sam egy olyan összejövetelen volt Great Barringtonban,
ahol egy frenológus tartott előadást.
Aha, szóval megsimogatták a koponyáját.
A frenológia annyira menő!
Rá kell kapcsolnunk.
Nehogy már egy nyugati szalon lenyomjon!
Ismerem is őket.
Az a nő leírni sem tudja, hogy frenológus.
Sue!
Itt vagy hát! Nagy híreim vannak.
Éspedig?
Clara és Anna Newman, imádni való unokatestvéreim
mostantól velünk élnek majd. Az Örökzöldben.
Hát nem csodálatos?
Miről beszélsz?
Otthont adunk ennek a két szegény gyereknek.
Kuzinokat lehet adoptálni, nem?
Austin, még csak meg sem kérdeztél.
Nem akarom őket itt.
Nincs hová menniük, Sue!
Otthontalan árvák.
Mint te voltál, mielőtt Dickinson lettél.
Más se hiányzott,
mint két élő emlékeztető a múltamra.
Sue...
legyen szíved!
Miért akarod őket?
Mert...
Akarok egy gyereket.
Austin!
Akarok egy gyereket, és neked azt ígértem, hogy nem foglak ezzel zargatni.
Nos, itt a lehetőség,
hogy egyszerre legyek apa, és tartsam meg fogadalmam.
És annyival tartozol nekem, hogy izgatottnak mutasd magad.
Nos, úgy tűnik, már eldöntötted.
Akkor ezt megbeszéltük.
Eredj, tedd rendbe a gyerekszobát!
Legyen áldott ez a nap
Segítség!
Halló!
Hahó!
Edward a nevem, itt vagyok egy gödörben.
Edward?
Hahó!
Hahó?
Halló!
Edward!
Te vagy, kedvesem?
Hahó!
Megtalált, hála az égnek!
Gödörben van!
Igen, tisztában vagyok vele. Segítsen kimásznom!
Mi lesz, segít végre?
Mit művel? Ne!
Segítek!
Oké.
Mit művelt?
Sajnálom, Edward, de beszédem van magával.
Ha tetszik, ha nem.
Ez nem a legalkalmasabb időpont.
Ó, dehogynem! Így nem tud lerázni.
Soha nem ráztam le, Anyám!
Edward, ha még egyszer így szólít,
ebbe a gödörbe temetnek el minket.
Jesszusom, mi ütött magába?
Tudni akarom, mit tervez a Newman-ikrekkel.
Azt már lerendeztem.
Beszéltem Austinnal. Befogadja őket.
- Komolyan? - Igen.
Tudja, hallgatok én önre, bár néha úgy tűnik, mintha nem.
Nem ártana, ha többet mutatná.
A marhaparádé miatt van itt, ugye?
Kárpótolom érte, ígérem.
Három hét telt el, Edward.
Nem értem rá.
Unom, hogy soha nem ér rá.
A gyerekek felnőttek.
Ideje újra felfedeznünk
fiatalkorunk szenvedélyes napjait.
Amikor nem csak a marhaparádé volt ünnep.
Hanem a karácsony és húsvét is.
Emlékszik, milyen merész volt?
Lavinia napközben fogant!
Amikor új ágytakarót tettünk fel, és úgy tettünk, mintha hotelben lennénk?
Gyönyörű volt azon az ágytakarón.
Miért nem tesszük többé?
Mit mondjak erre?
Megöregedtünk.
Húha!
Nem ilyen magas sövényre emlékeztem.
Vagy ilyen hosszúra.
Szerintem eltévedtünk.
Helyes! Reméltem, így lesz.
Valóban?
Persze. Ez a lényeg.
Nem szeret eltévedni?
Fogalmam sincs.
Amikor leülök írni, elveszettnek érzem magam.
Egy üres lap bámul vissza rám.
Ez nem elveszettségnek tűnik.
Úgy hangzik, mintha túlságosan is odafigyelne a környezetére és önmagára.
Ismeri azt, amikor annyira koncentrál, hogy elvész benne?
Elveszti az időérzékét, nem vesz tudomást az emberekről,
csak maga létezik, és a művészete. Ezt tapasztalta már?
Igen.
De mostanában nem.
Akkor el kell vesznie. Teljesen.
Gyerünk! Menjünk mélyebbre!
Lola.
Lola Montez.
A nevem Lavinia, de szólítson csak...
Lolának!
Hívjon csak Lolának!
Járom a póktáncot...
Ne!
LAVINIA DICKENSEN HOZZÁM JÖSSZ?
Nos, mit szólsz, bébi?
- Megpocsékoltad a pajta oldalát! - Tudom.
Tökre elfelejtettem, hogy egy lánynak egy vad tréfa kell,
hogy igent mondjon a lánykérésre.
Kajakra azt hittem, hogy elrabolnak.
Akkor bejött!
És így már nem is mondhatsz nemet.
Ennyi ember előtt legalábbis nem.
Mondj igent!
Hogy vetted rá őket?
Üzletember volnék, vagy mi.
- Oké, de én... - Oké?
Oké?
Oké! Okét mondott!
Én leszek a legboldogabb férfi a világon.
Jane, nem hiányzik a férjed?
Abby!
Nos, akkor mostantól itt lakunk.
Anna. Clara.
Üdv az Örökzöldben!
Felviszem a csomagjaitokat.
Éhesek vagytok? Mit tehetek a kényelmetekért?
Bármire lenne szükségetek, nekem szóljatok!
Menő nagybácsi, unokatesó, nevelőapa, haver.
Még mindig nem vagyunk eléggé elveszve?
Én tudjam? Tudna már írni?
Nem.
Egy szerkesztő miatt van.
Odaadtam neki a verset.
És ezzel a kezébe adtam az életemet.
Százszorszép vagyok, ő meg a nap,
és az elismerése melege nélkül nem nőhetek.
Hát, az nem jó.
A vélemény mulandó.
Rettentően zavaró dolog, ami eltereli a figyelmet a művészetéről.
Akkor ne is erőlködjek, hogy legyen közönségem?
Talán a hírnév...
veszélyes.
Úgy értem, hogy csupán egy versemet adtam oda valakinek, és tessék.
A közönség irreleváns.
Maga a mű az ajándék, nem az érte kapott elismerés.
Ha ezt megérti, megérti, mit jelent a hatalom.
Igaza van.
Tudom, igaza van, de hogy csináljam?
Egyszerű.
Ne a százszorszép legyen, hanem a nap!
Hé, hallod ezt?
Nem vagyok a virágod többé!
Mr. Olmsted?
Ne mozogjon!
Nos, fel, és ki a gödörből!
Ne üvöltözzön, és ne is inogjon!
Semmit nem látok! A fejem a ruhája alatt ragadt!
Ideje volt már!
Hogy mondta?
- Toljon meg! - Jó!
Egy alapos lökést kérek.
Oké.
Jó.
Em.
Ja. Em. Segítsen kimásznom!
Hová megy?
Jót csevegtünk, Edward.
Em!
Hová megy?
Hallja?
Én vagyok a nap.
- Én vagyok a nap. - Emily! Hát itt van!
Mr. Olmsted, maga az?
Sam! Jesszusom!
Emily. Mindenütt kerestem.
Valóban?
Sam. Annyira féltem!
Másra sem tudtam gondolni,
csak arra, hogy tetszeni fog-e a versem.
Emiatt ne aggódjon!
Remek híreim vannak.
Valóban?
Elolvastam a versét.
És zseniális.
Rendkívüli.
És meg is jelentetem.
Kiadom a versét!
Én kis százszorszépem.
Mi a baj?
Mosolyognia kéne.
Igaz.
De annyira elveszett voltam ma!
Már felesleges.
Amikor híres lesz, és az egész világ ismeri,
akkor soha nem érzi majd elveszettnek magát.
Nézze!
Hálistennek Maggie-nek rengeteg fivére van,
mert amúgy bent ragadtam volna a gödörben.
Sajnos, túl gyorsan kiértek.
Magára fért volna még pár óra odalent.
Ó, a normálisabbik lányunk!
A gyönyörű és jegyben járó Lavinia.
Akkor maguktól oké, ha Ship elvesz?
Azt mondta, kikérte az engedélyüket, de nem mindig...
Kikérte, meg is kapta. Remek embernek tartjuk.
Ugye, Edward?
Elmegy egynek.
Fess fiatalember, Vinnie.
És az a leánykérés, istenkém!
Annyira romantikus!
Bárcsak értem is megtettek volna ilyesmit!
Tökéletes ajánlattal kértem meg a kezét.
Igen, drágám, írt egy levelet,
amiben hosszan elemezte, havonta mennyi vajra van szüksége,
majd megjegyezte, hogy: "Maga meg én észszerűen takarékos pár lennénk."
Látod, Lavinia, a szerelemnek megannyi nyelve van.
Nagyon boldog vagyok, Vinnie.
Valóban.
És holnap elkezdjük kiválogatni a stafírungodba szánt kendőket.
Nem is biztos, hogy hozzá akarok menni.
Lavinia, elég kemény napom volt.
Hozzámész ehhez az emberhez, és pont. Jó éjt!
A sírba visznek ezek a gyerekek.
A feliratot fordította: Varga Attila