Døden.
Det er vår alles siste stoppested.
Og man tjener mye penger på det.
En gjennomsnittlige begravelse i USA koster mellom 8000 og 10 000 dollar.
Det er en bransje verdt 20 milliarder dollar i året.
Og det er bare for begravelser.
Det er også en stor undergrunnsbransje
av advokater, firmaer, offentlige ansatte
og noen mindre offisielle personer...
-Hei, er du leiemorderen? -Hvem faen er du?
...som får betalt for å feste en prislapp til stortåen din.
De avgjør hvor mye det er verdt å bevare livet ditt,
å avslutte det,
eller hva det vil koste å betale dine nærmeste
når du er borte.
Så hvor mye er mitt liv verdt?
Hvor mye burde jeg bruke på en kiste?
Og hvor mye sex burde jeg ha for å få mest tilbake før jeg dør?
Dette er bare et par av spørsmålene vi skal finne ut av.
Velkommen til episoden om døden.
EPISODEN OM DØDEN
Enten man liker det eller ei, er vi alle forbundet av penger.
Jeg heter Kal Penn, jeg utforsker dette store udyret
som er den globale økonomien.
Dette store udyret som er den globale økonomien
For det første, ikke vær redd.
Jeg vet at en hel episode om økonomien bak døden
kan gjøre deg litt nervøs.
Jeg liker ikke å tenke på sjansen for at jeg kan dø.
Så la oss ha et stoppord i tilfelle ting blir ubehagelig.
Hva med "valper"?
Hvor mye er et liv verdt?
Jeg kunne spurt en million mennesker om det og fått en million svar.
Men jeg har valgt å begynne med å spørre en person
som har erfaring i å avslutte liv.
-Hei, er du leiemorderen? -Hvem faen er du?
Jeg heter Kal.
Greit.
Jeg trenger vel ikke setebelte om vi ikke skal noe sted.
Altså, vi...
For det første, ikke stam.
-Er du nervøs? -Ok, greit.
-Jeg er litt nervøs. -Ok.
-Bare slapp av, ok? -Ok.
-Ja. -Ok.
Så hvordan finner folk deg når de leter etter en leiemorder?
Jeg står ikke i telefonkatalogen, tro meg.
Det er det jeg mener.
Under "leiemorder" for å gjøre noe. Ok?
Endres prisen på drapet om folk har barn?
Om de bor i en blokk heller enn et hus?
Hva er du? En jævla politimann?
Er du politimann?
Ja, jeg er en jævla politimann.
Jeg visste det. Jeg visste at du var politimann.
-Ok. -Bra. Kom deg til helvete ut.
Fra 80-tallet og til tidlig på 2000-tallet,
hadde Dominick Polifrone møter som dette
på avsidesliggende parkeringsplasser
med desperate personer som var villig til å betale mye
for å få noen drept.
De trodde Dominick var leiemorder,
klar til å drepe for dem,
men han var faktisk en ATF-agent på spaneoppdrag.
LEIEMORDER, TIDLIGERE ATF-AGENT
Jobben hans var farlig, men den fikk dømt mange personer
som ville drepe mennesker.
Inkludert, i 1986,
da han hjalp med å fange seriemorder og mafia-leiemorder Richard Kuklinski,
kjent som Ice Man etter sin metode for å fryse ofrene sine i hjel.
Å være undercover som leiemorder for å arrestere en ekte leiemorder
var bare en del av jobben for Dominick.
Han er ekspert i utslettelsens økonomi.
Hvordan fungerer det egentlig?
Det du prøver å gjøre, er å si: "Hei, hør her.
"Jeg har et problem som jeg må bli kvitt.
"Kona mi er utro, eller jeg møtte noen,
"jeg må bli kvitt kona mi."
Ok.
Hvordan vil du ha det gjort? Vil du ha det rent?
Skal det se ut som et uhell?
Det er mange valg.
Så selv med leiedrap har man en meny med valg.
-En meny? -Det er ikke bare...
Det er sånn jeg ser det for meg.
Du har din...
Jeg vil vite om du vil at det skal se ut som et uhell?
Eller vil du si noe med dødsfallet?
Kan du si hvor mye det koster å få noen drept?
Prisen er ikke hugget i stein.
Si at du har to kunder.
Den ene er adm. dir. i et stort firma, den andre er snekker.
Hvordan sier du til dem hvor mye det vil koste?
Jeg vurderer følelsen jeg får fra individet.
-Ok. -Om du kommer fra en rik familie,
kan jeg si det koster 10 000 dollar.
Si at det er en snekker.
Noen jobber som mekaniker, så...
Ja, ok. Det blir 5000.
Etter å aldri ha visst hva det koster å få noen drept,
virker 5000 som lite.
Om du skal utføre drap for noen innen i organisert kriminalitet,
kan det være alt fra 10 000 dollar eller mer.
-Ok. -Si om dette stemmer.
Prisen på et drap er ikke som prisen på et pizzastykke.
Det er ikke to eller tre dollar, alt etter hvor du går.
Det spørs hvem som ber om drapet
og hvor mye du tror de har råd til.
-Det stemmer. -Ok.
Betaler folk alltid kontanter, eller kan de overføre penger?
Er det digitalt? Tar du pengeoverførsler over mobil?
Hvem ser jeg ut som? En jævla bank?
Jeg lurer på når det kommer til...
Skal du gi meg et kredittkort, eller?
Prøver folk det?
-Nei, kontanter. -Det er alltid kontanter.
Om du kom til meg med et kredittkort, ville jeg måtte drepe deg.
Ok, hva er et menneskeliv verdt i leiemorder-verdenen?
Ingenting.
Det er ingenting. Interessant.
Livet i en slik bransje?
Tuller du med meg?
Hvor mye ville det koste å drepe meg?
Jeg ville gjort det gratis.
-Null problem. -Det er godt å vite.
I Dominicks verden er prisen for å avslutte et liv
hva enn markedet tåler.
Den som vil se noen drept, må betale på forskudd,
men hva om det går andre veien?
Hvem bestemmer et dødsfalls pris etter at døden har inntruffet?
Om du dør og det er noen andres feil,
kan det klassifiseres som dødsulykke,
og dine nærmeste kan få mye betalt.
Nøyaktig hvor mye, blir avgjort av folk som dette.
Allen Hurkin-Torres er en pensjonert New York-dommer
som hadde en av USAs største saksbunker
med over 15 000 forlik.
Men i sitt tidligere liv
rocket Allen også i noen av New Yorks punkerklubber
med power-popbandet sitt, The Speedies.
Alle ser deg alltid i dress og slips og tenker at det er alt du er.
-Men det er bandbildet mitt. -Jøss!
Og jeg skal gi deg et hint. Striper.
Ikke snakk om!
Allen jobber nå som en privat megler,
han jobber med å løse søksmål før de går til retten,
og han har sikret mer enn to milliarder dollar i vellykkede forlik.
Hvordan vil du at jeg skal skjære opp fennikelen?
PRIVAT MEGLER OG UVENTET ROCKESTJERNE
Hva sier hjertet ditt?
Hjertet mitt sier... Greit, jeg har det.
Allens liv er litt rock and roll,
litt dødsulykke og veldig mye mat.
Jobben min i tinghuset
var litt annerledes enn de fleste dommere.
Min jobb var å bli kvitt saker ved forlik,
for i Brooklyn hadde vi tusenvis av saker.
Hvilken typer saker jobbet du med?
Personskadesaker, dødsulykkesaker.
Så jeg meglet i saker hver eneste dag.
En dag spurte noen meg
hvordan personskade var annerledes enn dødsulykke.
Jeg sa at det er en personskadesak,
bare at skaden er den verste man kan få.
Man er død.
Det med dødssaker
er at de har helt andre hindre,
riktig og galt og hva vi verdsetter i samfunnet.
En dødsulykkesak er veldig annerledes enn en strafferett-sak.
Ingen skal i fengsel.
I stedet skal rettferdigheten skje fyllest ved en økonomisk transaksjon.
Det er slik O.J. Simpson ikke ble dømt for drap,
men ble funnet ansvarlig for to dødsfall.
Rettssystemet ba ham bla opp mer enn 25 millioner dollar.
JURY BESTEMMER AT SIMPSON MÅ BETALE 25 MILLIONER DOLLAR I SKADER
Eller når en mann døde av skadene han fikk
etter å ha dukket unna en flyvende reke på en Benihana-restaurant,
og behøvde operasjon.
Kona hans saksøkte restauranten,
og påstod de skyldte henne 10 millioner dollar for tapet av ektemannen.
Dessverre for henne så ikke juryen det sånn.
JURYEN AVVISER FLYVENDE-REKE-DØDSKRAV
FAMILIEN BA OM 10 MILLIONER DOLLAR FRA BENIHANA-KJEDEN FOR GJESTS DØDSFALL
Hvem saksøker vanligvis hvem?
Ofte er det ektemannen som tjener mer penger,
og når han blir drept, saksøker kona for dødsulykke
og sier hun burde kompenseres.
Hvordan avgjør man verdien av et liv?
Statuttene varierer fra delstat til delstat.
Men i delstater som New York
blir skadene bare vurdert økonomisk.
Hva er det? Hva betyr det?
Verdien din. Hva du er verdt med tanke på hvor mye penger du genererer.
Du blir sett på som en økonomisk motor som tjener penger,
og veldig ofte hvem du tjener penger til,
hvem du støtter.
Men en del av problemet med måten dødsstatuttene blir laget på,
er at et barns dødsfall ikke er verdt noe.
Hvorfor ikke?
Fordi barn eller eldre ikke er økonomiske motorer.
De tjener ikke penger, de forsørger ikke noen.
Så spørsmålet er: hva er verdien til det barnet,
verdien til den eldre?
Svaret er veldig, veldig liten.
Jøss. Det virker sprøtt.
Den eneste komponenten de virkelig har, er tort og svie
for den begrensede tiden før dødsfallet og da det ville skje.
En skrekk før døden.
Så du har en kar på gaten som har det vondt og skriker:
"Herregud, bilen kjører over meg.
"Han kommer til å treffe meg. Det vil gjøre så veldig vondt."
SKREKK FØR DØDEN
Så med mindre der er smerte og lidelse før døden,
har du veldig begrenset verdi.
Så hvorfor saksøke?
I dødssaker
savner de ofte noen, og det ekte problemet er
at det ikke er noe systemet vårt kan gjøre for å gi tilbake den kjære.
Vanligvis kommer de inn for en slags renselse,
så det blir som en terapitime.
Og du snakker med dem, og det største problemet de har,
er å sette et forlikstall på saken.
For de føler at ved å si: "Ja, 400 000 dollar,"
så har de satt et tall på sine kjære.
-Ok. -Jeg prøver å gjøre dette:
Jeg sier: "Ingenting vil noen gang bringe din kjære tilbake.
"Men pengene kan brukes til gode ting.
"Til ditt andre barn, til college."
Etter at de har snakket med deg,
føler de at de har fått terapi og litt renselse,
så du føler at du gjorde noe.
Om du skulle sette en verdi på deg selv,
hvordan ville du gjøre det?
Hvordan ville du regne ut din egen verdi?
Jeg har høy lønn,
så det blir automatisk regnet med.
Jeg er 55.
Så spørsmålet er: Hva er gjenstående forventet arbeidstid?
For det er økonomiske skader.
Advokater eller dommere dør bak skrivebordene sine.
De fleste advokater jobber til de er i 70-årene.
Sett meg på 70.
Femten ganger min nåværende inntekt,
det er det jeg er verdt.
Så om Allens død kommer for tidlig,
vil han ha høy verdi på grunn av arbeidet sitt som dommer og megler.
Men jeg tviler på at hans tid vil komme snart.
Han overlevde 80-tallet som trommis.
Det gir vel mening.
Om loven ikke kan gi deg tilbake livet,
kanskje den kan gi dine kjære penger.
Men jeg vil tro at jeg er verdt mer enn bare min tapte inntekt.
Hvordan kan jeg få mest mulig tilbake når jeg dør?
Jeg vil at mitt dødsfall skal gi mye penger.
Antar du at du vil dø tragisk?
Jeg er ganske bestemt på det.
Ok, jeg antar du ikke har en betydelig inntekt.
Du har gjettet korrekt.
-Kan du bare... -Ja, beklager.
Takk.
Bortsett fra tapt inntekt,
er det ingen fast pris for dødsulykke.
Det avhenger av hvem du er, hvordan du dør,
hvilken stakkars familie du forlater.
Du mener rik familie, ikke sant?
Det spørs på historien din.
I dødsulykkesaker gir en gjennomsnitt-jury
litt over to millioner dollar.
Det funker.
Enda mer om du har en tyngende og tragisk historie.
Som Scarface.
Mer som Blomster av stål.
Jeg har aldri sett den filmen.
I 2001 dør en 22 år gammel mulig Mets-spiller
av en bildefekt før han signerte sin store kontrakt.
Den familien fikk 131 millioner dollar.
Dødsfallet ditt må være Oscar-åte.
Som Michael Shannon
i den sex-fisk-filmen eller noe sånn?
La oss bare fokusere på
hva du vil etterlate deg.
Er du gift?
Kona mi og jeg liker ikke merkelapper.
Det gjør juryer.
Å gifte seg med noen kan legge noen millioner til verdien din.
En annen faktor er at noen delstater betaler ut hedoniske skader,
som betyr at de økonomisk kompenserer enken din
for å miste nytelsen av å ha sex med deg.
Hun må ikke bevise den nytelsesdelen...
...vel?
Nei. Ok, er du involvert i samfunnet?
Veldedig arbeid?
-Jeg er frivillig. -Flott.
Når jeg skriver meningene mine på nettet.
Ja visst.
Jeg vil være ærlig med deg.
Jeg begynner å tro at dødsfallet ditt høres litt mindre urettmessig ut.
Hvorfor vil du at det skal gi så god avkastning?
Jeg har alltid ville være rik. Altså...
Ok, hvordan hadde du tenkt å få
pengene etter du dør?
Det er åpenbart noen elementer i dette scenarioet
som jeg ikke har tenkt helt gjennom.
Kanskje du kunne anbefale et medium,
eller en slags inter-dimensjonal spesialist.
Kanskje han som ga deg de magiske kulene.
-Kom deg ut av kontoret mitt. -Refunderer du for parkering?
-Ikke for deg. -Men du gjør det?
-Jeg gjør det for andre. -For fetteren min kjørte meg.
Det er en annen måte å gjøre dette på.
Istedenfor å spørre: Hva koster en dødsulykke?"
Så spør vi: "Hva er det verdt å forhindre et dødsfall?"
TRAFIKKSKILTBUTIKK
Myndigheter og firmaer må stille det spørsmålet hele tiden.
Mike Gatto er personskade- og tjenestefeiladvokat.
Når en handling, eller mangel på handling
av myndigheter eller firmaer leder til skade eller dødsfall,
er Mike på saken.
Hvorfor er vi her?
DØDSULYKKE-ADVOKAT ELSKER GATESKILT
Noen ganger kan noe så lite som et skilt, som er veldig billig, redde liv.
I går tok jeg vitneforklaringer i en sak der to motorsyklister døde
fordi byen ikke informerte motorsyklister om
at en rundkjøring var hevet.
De traff den og døde.
Jøss.
Stoppord: Valper.
Så kostnaden av noe så enkelt kan få alvorlige konsekvenser.
Jeg antar at det du ser på,
vil koste mer enn et par gateskilt.
Mye, mye mer.
Hva koster et gateskilt? 40 dollar?
I dødsulykkesaker,
blir det utregnet noe bak kulissene
for å se hva som kan betales ut fra et firma eller myndighetene?
Vi tror absolutt at det skjer.
Vi finner sjeldent ut av det,
men et par gamle saker
gir oss litt perspektiv.
Mange har hørt om Ford Pinto.
Dette var tidlig på 70-tallet.
De ville få Pintoen på markedet billig nok.
De ville selge den for 1999 dollar.
Og på et tidspunkt innså de
at bensintanken var sårbar for eksplosjoner og brann.
Og det kostet 11 dollar å fikse.
Jøss.
Ford kalkulerte og regnet ut verdien til menneskers liv
og skader som kunne komme fra den farlige bensintanken,
og de valgte å fortsette, bare på grunn av pengene.
Er det vanlig i konserner?
At folk sitter rundt et styrebord
og regner ut om de burde betale ut
for noens dødsfall som blir forårsaket av noe de gjør.
Dessverre tror jeg det.
Vi finner bare ut av det
når det er søksmål og firmaer blir tvunget til å avsløre det,
eller når det er en varsler,
men slike ting blir sjeldent avslørt.
Er de styreromsamtalene
en vanlig del av forretningsdrift?
Å regne ut sånne ting, for alle firmaer?
Jeg tror det er forstandig.
Spørsmålet er hva du vil gjøre med informasjonen til slutt.
Offentlige organer gjør lignende utregninger
med et målesystem de kaller Verdien av et statistisk liv,
eller VSL.
Med en blanding vitenskaplige studier og markedanalyser
avgjør forskjellige byråer sine egne VSL-er.
Sånn blir VSL brukt.
I 2007 vurderte transportdepartementet
en regel som ville tvinge bilprodusenter
til å installere systemer for å minne om beltebruk i baksetet i biler.
De regnet ut at det kunne redde minst 44 liv i året.
Men å installere det ville koste bransjen 325 millioner dollar.
Med en kostnad på 7,4 millioner per liv
var det beløpet høyere
enn transportdepartementets daværende VSL,
så sikkerhetstiltaket ble ikke installert.
Å sette en prislapp på døden
motiverer firmaer og offentlige organer
til å være ansvarlige.
Men den prisen blir avgjort for oss av utenforstående institusjoner
som dommere, juryer og meglere.
Men hva om vi kunne sette vår egen pris?
Ville vi bruke den samme kalde, harde logikken som fagfolkene?
SPANIA
Har du noen gang lurt på hva livet ditt er verdt for deg?
Hvor mye ville du kreve for å risikere døden?
ANDESKJELL-HØSTER
Abrahán og Francisco regner på det hver eneste dag.
ANDESKJELL-HØSTER
De høster andeskjell
fra sylskarpe steiner i Atlanterhavets åpne vann,
utenfor landets nordkyst.
Det er en farlig jobb som krever liv og betaler godt.
Siden disse andeskjellene er en delikatesse,
blir de solgt til premium-pris.
Gourmet-gjester kan betale opp til 100 euro,
nesten 120 dollar, per porsjon.
Hvor ofte har man skader eller dødsfall?
Er det vanlig, eller...
Det er hendelser hvert år.
Brukne ribben, og dessverre folk som dør også.
For to år siden dro en andeskjellfisker ned til steinene alene
og da han dukket opp flere dager senere, var han død.
Dette ser sprøtt ut for meg.
Selv om sjøen er rolig, ser man alltid etter
de verste stedene å dra,
for å få de beste andeskjellene.
Hvor har han dem når han finner dem?
Han har dem inni T-skjorten med et belte.
Det er mye å følge med på.
Moren min gråt nesten da jeg sa at jeg skulle få andeskjell-lisens.
"Det er veldig farlig!"
Ja. Jøss!
Det er litt panikk i stemmen hans.
Dette er sprøtt etter våre standarder,
men hvordan sammenlignes dette med hva dere vanligvis håndterer?
Dette er en veldig, veldig god dag.
Sjøen er rolig. Den er sjelden sånn.
Vil du prøve en?
Ja visst
Du må vise meg hvordan man spiser den.
Du bare suger den.
Bare bit den av?
Jeg liker den rå.
Det er samme konsistens som busemenn
med smaken av et utrolig rent hav.
Jeg har aldri spist busemenn!
Ikke jeg heller.
De fleste vil kanskje ikke si opp jobben sin
for å gjøre noe som ser så farlig ut.
Jeg lurer på hva som lokker disse karene ut?
Hva får dere vanligvis? Hva er gjennomsnitt?
Rundt 500 euro med dagens tilstander. Ja, rundt 500 euro.
Og det deler dere?
Hver.
500 hver? Fy faen!
Så 600 dollar hver.
Fortell meg hva dette stedet er.
Dere kommer vanligvis hit før dere drar ut med båtene.
Ja, mange ganger når det er ille og man ikke kan gå ut med båt,
så er her en sti ned.
Går dere ned her?
Hvordan? Det er bratt ned.
Ja, noen ganger kan man bruke tau til de farlige områdene.
For noen år siden klatret en av kollegaene våre
ned klippen, han falt mellom to steiner,
og de måtte redde ham med et helikopter.
Det høres ut som dere tjener godt,
men det høres også ut som dere setter dere selv
i ganske alvorlig fare.
Er det verdt det?
Det er en ekstra verdi, lidenskapen man har for dette.
Det er en avhengighet. Det er et dop.
Hva elsker dere ved det?
Havet. Å fiske.
Å jobbe for meg selv.
Ja, dette...
Man må føle det for å kunne forklare det.
Akkurat som at noen har bestemt
at andeskjell er en delikatesse verdt en høy pris,
har Abrahán og Francisco bestemt at pengene de får betalt, er nok
til at de risikerer livene sine.
Her er et glimt av de usynlige utregningene
vi alle gjør hver dag,
fra et helt annerledes synspunkt.
Folk flest innser ikke
hvordan deres avgjørelser setter en verdi på livene deres.
Som å godta lønnsøkning for å gjøre en farligere jobb.
Taktekkere tjener 4000 dollar mer enn andre byggearbeidere
fordi det er fem ganger mer trolig at de dør på jobb.
-Det er sant. -Og kutt! Alle tar fem minutter.
Disse valgene reflekterer en kostnad-nytte-analyse
av hva vi er villige til å risikere for å ha et liv som er verdt å leve.
Myndighetene estimerer
hvor mye det koster å unngå et dødsfall
før de setter opp gateskilt eller får folk til å bruke hjelm.
Så selv om du ikke regner det ut,
gjør du intuitive utregninger om å risikere livet ditt hele tiden.
Hold meg.
Ingen idiot ville spille russisk rulett,
ikke engang for én million dollar.
Det er ikke verdt en av seks-sjansen for å dø.
Så du burde nok bruke de seks dollarene på en røykdetektor
for å eliminere én av en million-sjansen for å dø i en brann.
Sett disse på barnas rom, takk.
Ta den tidligere linebackeren for 49ers, Chris Borland.
Han pensjonerte seg etter å ha spilt bare én sesong i NFL
for å unngå potensiell hjerneskade.
Han ga opp en treårskontrakt på 2,3 millioner dollar
for å eliminere den 40 prosents risikoen.
For ham er en hjerne som fortsatt kan regne, verdt mer enn de pengene.
Hva er hjernen din verdt, Randy?
Raskt tenkt, der.
Men å unngå risikoer i livet er ikke alltid enkelt.
Ingen vil takle deg på en kontorjobb,
men å sitte i en stol hele dagen dobler faktisk sjansen for å dø
ved å øke risikoen for diabetes, slag, kreft og demens.
Så ta denne drapsmaskinen bort fra meg, noen!
Men ingen vil ønske å eliminere alle farer.
Å bo i en boble
kan betyr at du setter ditt livs verdi på en milliard dollar,
men du kunne ikke betale meg for å gjøre det.
For å eliminere risiko betyr også å eliminere moro.
Jeg ville måtte gi opp hodetelefoner, selfier, heiser, pølser,
varmt vann, juletrær og sengerammer.
Alle er kjente drapsmaskiner.
Å falle ut av sengen dreper én av 700 000 amerikanere hvert år.
Det er mer enn terror.
Men jeg vil ikke legge madrassen min på gulvet,
for jeg er ikke lenger 25 år.
Det bare ser sånn ut.
Uansett hvilken pris du er villig til å betale for å få et fullt liv,
er det en regning som alltid vil forfalle.
TSJEKKIA
Når du dør, er du kanskje teknisk sett borte,
men det er et helt økonomisk system bygget rundt det som gjenstår.
Det som gjenstår av deg.
Og Allehelgensgravskirken
er ett av de tidligste eksemplene på likøkonomi.
Jøss.
Hvor mange bein og hodeskaller er det her?
Tusenvis.
Rundt 100 000 lange bein
og rundt 60 000 hodeskaller.
ARKEOLOG
Filip Vemlisky er en arkeolog som jobber med kirken.
Ifølge ham ble klosteret en sensasjon på 1300-tallet
etter at en munk vendte tilbake med et glass hellig jord
fra Kristis korsfestelsessted og spredte den over gravplassen.
Det er en legende som førte til et mektig salgsargument.
Når du leter etter en evig hvileplass,
handler det bare om stedet.
Dette området var knyttet til Jerusalem og Golgata,
kristendommens hellige steder.
Og det var noen mirakler i området.
Så for kristne var dette et spesielt sted
med en spesiell mening.
Kunne de kreve det de ville?
Var det billig å være her?
De må betale ganske mye penger
for muligheten til å bli gravlagt her.
Tidlig oppstandelse. Det er en dyrekjøpt avtale.
Og det var det munkene krevde.
Men på 1300-tallet herjet svartedauden i Europa.
For å ha plass til å begrave millionene som døde,
ble mange av de eldre likene i gravlunden gravet opp,
og beina ble gjenbrukt i den veldig unike dekorasjonen
som nå pynter kirken,
inkludert en lysekrone av menneskebein.
For å sprite ting opp.
Det kan se ut som hjemmet til Predator,
men å gjøre disse beinene om til modellbygging,
hjalp med å gi plass til ankommende.
Det ser ut til at munkene som bygget dette stedet, forstod
at angsten for hva som skjer med lik og sjeler etter døden,
er sterk og vanskelig å håndtere.
Kanskje de visste, for hundrevis av år siden,
at alt som hjelper folk med å håndtere de følelsene,
kan bli solgt dyrt.
Det fantes ingen begravelsesbransje for 200 år siden.
På den tiden begravde familien deg i bakken
på en gravlund eller i bakgården, som en høyt elsket hamster.
men da Abraham Lincoln ble drept,
ble han den første presidenten som ble bevart
med en oppdatert versjon av en gammel teknikk vi nå kaller "balsamering".
Så mange sørgende så Lincolns skinnende, bevarte lik
på avskjedsturneen, at balsamering ble verdenskjent.
Begravelsesagenter utnyttet trenden,
begravelsesbyråer dukket opp over hele USA
og begravelsesagenter begynte å ta seg betalt for kister,
visninger og gravsteiner.
Snart ble pynting etter døden vanlig.
Om du var en politisk tungvekter som Vladimir Lenin eller Eva Perón,
ble det helt nødvendig.
Og folk flest innså fort
at de måtte kjøpe sine kjære avdøde tilbake for mye penger.
De var ikke billige, men de var pene.
Mens USA kan være i lommen til begravelsesbransjen,
var dødsbransjen nesten ukjent i Malaysia til bare for 30 år siden.
Før da styrte de malaysiske myndighetene gravlundene,
som vanligvis var falleferdige og med uprofesjonelle tjenester.
Familier måtte velge mellom det,
og å begrave sine kjære på sin egen tomt.
Men Frank Choos far hadde en visjon om å bygge en bransje rundt begravelse.
ADM. DIR. ZIAO EN MINNEPARK
Jeg forstår at det er en relativt ny idé i Malaysia
at det er et sted man kan dra for begravelsestjenester.
Kan du snakke om hvordan det startet?
Vi startet vel tidlig på 80-tallet.
På den tiden tilhørte alle Malaysias gravlunder myndighetene.
De pekte ut land til gravlunder.
Min avdøde far tenkte: "La meg se hva som skjedde med resten av verden."
Og han tok oss over hele verden på ferier,
og en del av planen var å se på, å besøke gravlunder eller minneparker.
Og midt på 80-tallet
bestemte han: "Ok, jeg vil bringe dette tilbake til Malaysia."
NILAI MINNEPARK
Vi har alle aspektene fra begravelsesbyrå med profesjonell balsamering,
vi har begravelseshaller, der folk kan ha vaken,
krematorium, og vi har parker.
Franks familie importerte alle disse vestlige begravelsesvalgene,
men suksessen er bygget på lokaliserte premium-tilbud
og personlige detaljer.
I denne bygningen har vi minnetavlene.
Og vi tilbyr bønner fra munker to ganger i måneden.
Jeg tar deg dit vi oppbevarer de kremerte levningene.
Her er også templer
for en blanding av buddhisme, kristendom,
hinduisme og tradisjonell kinesisk tro.
For Malaysia er dette en helt ny dødsøkonomi
med prislapper opp til 40 000 ringgit,
eller 10 000 dollar.
Uansett hvor du tror at du vil reise i livet etter døden,
er dette en inngangsport.
Jøss.
Og her kan de ha bildene sine og inskripsjoner.
Og så er urnene inni der?
Det vil være urner der, og disse er for par.
Ok.
Folk var først skeptiske,
og fordi mesteparten aldri hadde opplevd en god avskjed
og det som er en god måte å minnes sine kjære på.
Og nå, etter 30 år,
har vi over 100 minneparker i landet.
De har dukket opp overalt.
Franks far beviste at begravelsestjenester,
som de fleste vellykkede forretninger,
kan tilpasses spesifikke marked og folk.
Men hvor spesialisert vil dødsmarkedet bli
i jakten på å tiltrekke seg kunder?
TYSKLAND
I Hamburg i Tyskland,
er HSV-fotballfans,
det amerikanere kaller "soccer", helt fanatiske.
På dette store stadionet, sørger ikke bare ville sportstilhengere
over å tape kamper,
men også sine kjære.
for den er rett ved en gravlund,
tilpasset sine unike tilhengere.
Lars Rehder er oppsynsmann.
Inngangen er et fotballmål i vanlig målestokk.
-Kult. -Ja.
Folk begravd her får klubbens symbol.
Hvor mye koster det å bli begravd her?
Det er rundt 4000 dollar om du vil ha en grav som den bak her.
Det er 20 personer begravd i én grav.
Jøss. Ok.
Så den er litt billigere.
Ja.
Eller om du vil ha en grav med bare to personer,
for et par, kan det koste opp til 15 000 dollar.
Så den store graven, sa du at 20 personer er begravd der?
-Ja. -Er det en familie?
Nei, det er ingen familie.
De kan være en fanklubb, men de deler prisen.
-Er det her du vil begraves? -Ja.
-Ja? -Ja. Jeg syns det er et veldig pent sted.
Denne gravlunden gir ny mening til uttrykket "blodfan".
Jeg er Yankee-tilhenger,
men jeg vil ikke begraves i Bronx ved Yankee Stadium.
Som betyr at jeg ikke elsker Yankees like høyt som jeg trodde.
Ja, jeg forstår.
Men jeg antar at tanken om å knytte døden til noe du elsker,
gir mening.
Man kan ikke ta det med seg.
Eller kan man det?
Alt i denne butikken skal tas med etter at man dør.
Om du trenger en hane i etterlivet, kan du ta den med deg.
Alt dette er laget av papir.
Her er hva som skjer:
Alt er laget for å brennes.
En del av taoist-troen
er at man kan sende jordisk gods til sine elskede i livet etter døden,
om man brenner papirversjoner av dem.
Så døden trenger ikke å bli kjedelig.
Det er et gammelt kinesisk rituale, oppdatert for den moderne økonomien.
Dette er åpenbart den kuleste,
for den er gammeldags.
Det er "Marlbero".
Disse tingene er greie
om du vil ha vanlige ting i evighet,
men om du vil ha spesiallagede ting,
er det bare én mann man må møte.
Mr. Ha er kjent som kongen av papiroffer.
Jeg er her for å lære av mesteren
om økonomien bak å handle til de nylig avdøde.
I kinesisk taoisme eller buddhisme
er det en tro på at "verdifulle ting må bli gitt over
"fra generasjon til generasjon."
Tanken er at når man brenner disse papirofrene i dette livet,
vil dine kjære få dem i sitt liv etter døden.
PAPIRMESTER
Når noen brenner en papirgjenstand til sine avdøde kjære,
er ideen symbolsk eller bokstavelig?
Disse ofrene går både til de levende og de avdøde.
For eksempel vil en sønn som ikke har brent et papirhus for sin døde far,
ikke kunne sove om natten i månedsvis eller på flere år,
fordi han ikke kan slutte å undres på om faren hans
har et hus å bo i, i det hinsidige.
Kan du gi meg et eksempel på noe folk kan be deg lage?
Jeg husker en sak der den avdøde personen
viste seg å være lederen for en mafia-organisasjon.
Til begravelsen hans ble vi bedt om å lage mange offer
som lignet på hjelperne hans
som holdt enten en pistol eller et sverd,
for å vise hans makt og autoritet.
Så mafiafyren kunne ta med alle guttene sine
inn i det hinsidige.
Nettopp.
Ber folk noen gang om ting de ikke har hatt?
Er det noen ganger et ønske?
Ja, det er det.
Det er papirofrenes sanne mening.
Om den avdøde personen ikke har kjørt en Rolls-Royce eller et romskip,
da de var i live,
kunne familien deres bestille papiroffer som lignet på de tingene.
Det er som å oppfylle den avdødes drømmer.
Om du har det vanskelig økonomisk,
er det fortsatt ventet
at du kjøper papirting til dine kjære til seremonien?
Ja visst. Det verste eksempelet er at i fastlands-Kina,
for å ha råd til en ekstravagant begravelse,
ville den avdødes familie måtte låne så mye penger
at de vil måtte jobbe åtte eller ti år for å betale tilbake.
Jøss! Jeg skjønner hva du sier. Det er en stor byrde for familien.
Derfor selger de huset.
Så de selger huset sitt for å betale for begravelsen?
Korrekt.
Noen personer er villige til å ofre ganske mye
bare for å gjøre et offer.
Siden jeg ikke lenger er sikker på om noen vil
betale for mine behov etter døden,
ha jeg bedt Mr. Ha lage noen av favorittingene mine,
så jeg kan brenne dem på forhånd.
Det kan ikke skade, vel?
Dette er hunden min!
Så, hun er fortsatt... Du fikk det rett.
Hun er fortsatt i live,
og vil være det for alltid,
ellers vil jeg bryte sammen.
Og jeg tillegger henne menneskelige egenskaper,
fordi hun er min hund, så jeg burde ikke brenne denne, ikke sant?
Det er ikke tabu å brenne dyreformede offer,
fordi de bare er dyr, ikke mennesker.
Det er greit å brenne det hundeformede offeret før du forlater denne verden.
Dere vil bli gjenforent en dag.
Ok, så det fungerer sånn. Flott.
Fantastisk.
Dette er så jeg kan ha Wi-Fi.
Har du passordet?
Finn ut av det selv.
Greit.
Taco og bønner!
Disse vil gjøre deg mett, der nede i det hinsidige.
Igjen og igjen, håper jeg.
Det er fint.
Dette er en joggedress.
Den ser ganske bra ut på deg.
Og så, for alle de fire tingene, hva skylder jeg deg?
Det tok oss mer enn tre dager å lage alle disse tingene,
så sluttsummen er 11 000 HKD.
Så det blir nesten 2000 dollar, som jeg gir deg på vei ut.
Takk. Jeg setter pris på det.
Jeg betalte nettopp 2000 dollar for pappmasjé.
Det er mye penger å svi av.
Bokstavelig talt sette fyr på.
Folk bruker alle slags penger på døden.
Og siden ingen av oss vet sikkert hva som er på den andre siden,
er det vanskelig å krangle med beløpene som noen vil bruke.
Men jeg lurer på om de økonomiske valgene vi tar angående døden,
er basert på noe slags fornuft?
Hvorfor tror vi egentlig at vi må bruke penger for å si farvel til våre kjære?
Caitlin Doughty tjener penger på døden.
Men til begravelsesagent å være,
har hun noen radikale syn på hva som driver begravelsesøkonomien.
Bare tanken på at man må ta sine kjære
til et begravelsesbyrå
og ikke være involvert i prosessen
bortsett fra å dukke opp i begravelsen.
Jeg trodde alltid at det er alt man må gjøre.
Men man har vel ingen juridisk plikt til det?
NATURLIG BEGRAVELSESAGENT
Nei. En del av det jeg gjør nå, for å argumentere for folket,
er å fortelle folk at de kan være involvert.
Du kan velge noe annet til begravelsen.
De kan være billigere, de kan være mer meningsfulle.
Og det er mange ting som er trygge og lovlige for lik
som man ikke aner finnes.
Det som er så interessant med døden rundt i verden,
er at vi har eksportert
de verste delene av amerikansk kultur rundt i verden.
-Selv i døden? -Selv i døden.
Døden vi eksporterer, er kapitalistisk død.
Den sier at jo mer du kjøper til dine kjære,
jo mer bryr du deg om dem,
og vi må gjøre en bedre jobb med å skille de tingene.
Kan du forklare det grunnleggende bak
hva som tiltrakk deg til denne karrieren og hva du elsker ved den?
Absolutt. Jeg har vært i begravelsesbransjen i ti år,
og jeg begynte som krematoriumsoperatør.
Jeg begynte på bakrommet
med de store industrimaskinene, jeg kremerte likene.
Det første jeg merket, var at jeg vanligvis var den eneste der.
Det var ingen familie, bare meg som kremerte moren, faren eller søsteren din.
Og det var sjokkerende. Hvorfor er jeg den eneste her?
Etterhvert forstod jeg
at det er fordi samfunnet vårt ikke forteller oss
at vi skal være involvert med døden og begravelser,
at vi skal dukke opp,
eller at vi har lov til det.
For 150 år siden ble døden i USA
fullstendig ivaretatt av familien.
Om noen dør i huset, blir de tatt vare på i huset.
Naboen din bygger trekisten du bærer på skuldrene dine til graven.
Det er en sak for familien og lokalsamfunnet.
På begynnelsen av 1900-tallet
hadde vi noen folk som kom og bare:
"Interessant. Vi kan tjene penger på dette."
Vi kan si: "Det er tryggere og mer hygienisk
"om vi tar likene deres
"og vi tar oss av dem, og dere bare betaler oss for det."
Og de siste 100 årene
har vi alle blitt litt hjernevasket
til å tenke at det er den trygge og lovlige måten å gjøre det på.
Det er ikke sant.
Man må ikke overlevere liket til et begravelsesbyrå
for å kjemisk bevare
og selge det tilbake til deg som et produkt.
Ok.
Du kan ha en naturlig begravelse,
som bare er en enkel kvistkiste eller svøp i et grunt hull.
Og du kan brytes ned i jorden rundt det
og vokse opp som et tre eller en busk,
en blomsterbusk, noe pent.
Ok, så dette er et svøp.
Dette er et svøp.
-Vil du prøve det? -Ja, det vil jeg.
-Vil du legge deg bakover? -Greit.
-La eventyret begynne. -Greit.
Vi bare tar siden rundt sånn.
Jeg lar hodet ditt stikke ut.
Det er som camping.
Det er litt som camping. Du har rett.
Og, så vi binder den fast her.
Ingen pakker deg inn sånn.
Hei, jeg er leirlederen din.
Håper du liker tiden din i Dødens leir.
Jeg kunne sovnet for natten sånn.
Vent til vi har den over ansiktet ditt.
Vi får se hvordan du føler det da.
-Ok, er du klar? -Jepp.
Dette er det store øyeblikket.
Ha det, dere.
Om du ikke får puste, må du si ifra.
Jeg skal si ifra.
"Lokal begravelsesagent dreper mann", er ikke en overskrift jeg vil ha.
Om jeg dør, er alt klart, ikke sant?
Ingenting gjenstår å gjøre.
Du har gjort det. Du kan bare grave hullet.
Ok. Du, min venn, er svøpt.
Hvordan føler du deg?
Ikke ille.
Du ser bra ut. Du ser nydelig ut.
Ja? Takk.
Jeg skjønner det.
Altså, om dette er et valg,
hvorfor ville du være i en kiste?
Sorg kan lede oss til radikale valg.
Og mange av dem er mindre økonomiske.
Man kan ikke argumentere mot at det er en blomstrende økonomi
bygget rundt alle sider av døden.
Å sørge over våre kjære avdøde vil koste oss.
Samtidig kan det å miste noen i uventede omstendigheter
lede til vill kompensasjon.
Og om jeg vil bli kvitt fiendene mine,
vet jeg nå at jeg må ta med penger.
Å kalkulere disse valgene
kan ofte være rotete,
men å bruke penger i dødsøkonomien
ser ut til å kjøpe trøst fra den eksistensielle frykten
som kommer med viten om at døden kommer,
for oss alle.
Og nå, valper.
-Kom deg ut av kontoret mitt. -Validerer du parkering?
-Nei. -Ok.
-God påske. -Jepp.
-Vær snill å gå. -Takk.
Kjenner du noen gode advokater?
Jeg ringer politiet.
Kjenner du Sting?
Den verste vitsen.
...kompensere enken din om hun mister nytelsen ved å ha sex med deg.
Vil du ha nytelsen ved å ha sex med meg?
Høres ut som en jævla sær...
-Jeg må si det til kona mi i kveld. -...viktoriansk roman.
Jeg må skrive det ned
for jeg skal si det til kona mi.
Vil du ha nytelsen ved å ha sex med meg i kveld?
Faen.