BAZAT PE O POVESTE REALĂ
29 MAI 1945
LA TREI SĂPTĂMÂNI DUPĂ CĂDEREA REICH-ULUI LUI HITLER
ULTIMUL VERMEER
Iartă-l pe omul acesta, găsit vinovat de colaborare cu inamicul.
Dumnezeu să aibă milă de sufletul tău!
Amin.
Atenţie!
Pregătiţi arma! Ţintiţi!
Trageţi!
GALERIA DE ARTĂ GOUDSTIKKER
- A sosit? E aici? - Aseară.
- Jerome, măiestrit lucrate gravurile! - Încerc să-ţi fac pe plac.
Ai o atenţie pe birou. Cireşe pentru ai tăi.
De data asta-ncerc să nu le mănânc până n-ajung acasă. Mulţumesc.
Un evreu olandez în uniformă canadiană.
Căpitane! Căpitane Piller!
Pe ăsta cine l-a lăsat să intre?
Dekker, ea e Minna. Minna, ţi-l prezint pe Dekker.
- Bună, Minna! Mă bucur să te cunosc. - Bună!
Am făcut amândoi parte din Rezistenţă.
Da, doar că nu putea rezista la nimic fără mine.
- Acum lucrezi cu Aliaţii. - Întocmai.
Toate astea au fost furate
şi mi s-a trasat sarcina de a afla cine le-a luat
şi cine le-a vândut naziştilor.
Dar doresc să evit ingerinţele celor de la Ministerul Justiţiei,
căci par să aibă socotelile lor şi de-asta am nevoie de tine.
Am nevoie de cineva de încredere.
Fac orice de dragul unui vechi prieten. Dar e musai să port uniformă?
Absolut, e unul dintre avantaje.
Taman ce l-au găsit pe ăsta în colecţia ascunsă a lui Göring.
Hristos şi femeia adulteră. E un Vermeer.
- Un Vermeer! - Şi... am găsit o scrisoare.
Strecurată în ladă.
Am mers odată la un spectacol acolo,
am servit şampanie şi somon afumat
şi am văzut nişte tablouri deplorabile.
Şi cu ce nemţi v-aţi întâlnit acolo?
Să tot fi dat mâna cu câţiva.
Porcii ăia erau peste tot. N-aveai cum să-i eviţi.
Nu m-am lovit de problema asta.
Nu, nici eu.
Îi sunt prieten apropiat prinţului Bernhard
şi mă aflu la cârma Ministerului Justiţiei.
Sunteţi de admirat,
dar nu lucrez cu guvernul olandez care-a tulit-o când s-a-ncins treaba.
Dekker, vrei, te rog, să iei loc?
Am fost desemnat de către Comandamentul Aliat.
Care în curând îi va ceda puterea guvernului legitim olandez.
Dar nu astăzi.
Şi cu cât îmi irosiţi mai mult timpul,
cu-atât o să scape mai mulţi simpatizanţi nazişti cu care-aţi băut şampanie.
Mă tem că trebuie să vă cer să...
În această scrisoare, proprietarul Galeriei Goudstikker
face referire la dv. privind verificarea provenienţei unui tablou de Vermeer...
Nu colecţionez artă.
...înainte ca Reichsmarschall-ul Hermann Göring să accepte să-l cumpere.
Hristos şi femeia adulteră tocmai a fost recuperat dintr-un vagonet
dintr-o salină austriacă.
De remarcat la Göring...
e că ţinea o evidenţă minuţioasă a tuturor achiziţiilor sale.
Aşa că acum, spuneţi-mi ce-i cu scrisoarea asta.
A fost o favoare.
Aveam un nume respectabil.
Am scris, pur şi simplu, că voi atesta provenienţa tabloului,
să se încheie vânzarea.
Întrucât tabloul fusese furat de la evrei?
Cui îi era destinată favoarea?
Cine v-a adus tabloul?
Han Van Meegeren.
Han Van Meegeren?
În persoană.
Sunt căpitanul Joseph Piller de la Guvernul Aliat provizoriu.
- Intraţi, vă rog, domnilor! - Mulţumim.
Ne aşteptaţi?
În vremurile astea, te aştepţi la orice.
Cântaţi?
Nu, nu mai cânt.
- Vă pot oferi ceva de băut? - Da.
Nu, mulţumesc.
Sigur?
Locuiţi aici de unul singur?
Deocamdată. Am divorţat de curând.
Aceasta e casa soţiei mele acum.
Ea este în Franţa, iar menajera s-a întors la Utrecht.
Războiul v-a menajat, nu-i aşa?
Am apucat să vând câteva lucrări de artă flamandă timpurie,
înainte de izbucnirea ostilităţilor.
Aşadar, sunteţi negustor de artă?
Sunt pictor şi iubitor de artă.
Dar, fireşte, profit de ocazie atunci când pot.
Şi în timpul războiului, ce aţi făcut?
Am încercat să supravieţuiesc, ca toţi ceilalţi.
Penuria de şampanie trebuie să fi fost sfâşietoare!
Vai, nu la fel de sfâşietoare ca penuria de caviar. Nu stăm jos?
Nu, ieşim la o plimbare.
Să-mi iau haina?
Nu m-aţi întrebat ce caut aici.
Ei bine, consider că în viaţă, ca şi-n artă,
cel mai nimerit e să nu strici surpriza.
Sau poate nu e vorba de nicio surpriză.
Mergem?
- Vă place Johannes Vermeer? - Desigur.
Pe măsura lui Rembrandt, mai presus ca Hals
şi imperceptibil devansat de Michelangelo şi da Vinci.
Şi pe acesta, Hristos şi femeia adulteră?
Cum îl clasificaţi?
În mod cert, o capodoperă.
Denotă felul inconfundabil în care stăpâneşte lumina şi culoarea,
deşi cu o solemnitate ce lipseşte din lucrările lui mai apreciate.
Vă interesează arta în aceeaşi măsură ca şi muzica?
O, nu, în niciun caz.
Mă interesează faptul că i-a fost vândut Reichsmarschall-ului Hermann Göring
pe mai mult de 1,5 milioane de guldeni,
care e cea mai mare sumă plătită vreodată în schimbul unei opere de artă.
Ceea ce dovedeşte că uneori, porcii au bun-gust.
Sau prea mulţi bani, probabil.
Am refăcut traseul vânzării către Galeria Goudstikker,
printr-o încrengătură de asociaţi, ajungând la dv.
Vreau să ştiu de unde provine acest Vermeer.
Dintr-o colecţie devalizată? De la evrei care fugeau din Europa?
Dle Van Meegeren, după cum ştiţi,
colaborarea cu inamicul se pedepseşte cu moartea.
Zilnic sunt împuşcaţi oameni pe străzi.
Tuturor ne sună ceasul la un moment dat.
Deşi Vermeer, Hals, Bosch trăiesc de-a pururi.
Vocea lor străbate veacurile.
Dar nu figuraţi printre acele nume, aşa e...
dle Van Meegeren?
Aşa că bănuiesc că aţi făcut avere pe altă cale.
Şi în ce chip măreţ, dacă-mi îngăduiţi, veţi sluji binele comun, căpitane Piller?
Trimiţându-vă la închisoare pe dv. şi pe amicii dv.
Sau la spânzurătoare.
Asta e şansa de a vă izbăvi
şi, probabil, mai presus de toate, de a supravieţui.
Şi cu toate astea, intuiesc că poate dv. aveţi nevoie de izbăvire, nu?
Băga-ţi-l la izolator!
Raţie unică, fără vizitatori.
- Finn, vrei să mă ajuţi? - Sigur, tată.
- Ţine astea. - Bine.
Se pun în astea.
Doar eu pot picta imaginea pe care tânjeşti cu disperare s-o vezi.
Şi ce anume tânjesc cu disperare să văd?
Să se facă dreptate împotriva nelegiuiţilor, aşa e?
Aşa că... o să ai nevoie de mine.
Dar îţi cer o favoare. Îmi trebuie vopselele, la fel şi pensulele.
- Te rog, trimite-mă acasă... - O să pun să-ţi fie aduse.
Aici nu există viaţă, nu există inspiraţie.
De inspiraţie îţi arde?
La ce bun inspiraţia, dacă-ţi frâng mâinile?
Piller!
Sunt detectivul De Klerks.
Ministerul Justiţiei. A trecut ceva!
Am auzit c-ai prins ditamai bibanul, un anume Van Meegeren. E adevărat?
- Cine ţi-a spus? - Umblă vorba, ştii tu...
Trebuie să-l interogăm.
Suntem în aceeaşi echipă. Informaţia trebuie să fie la comun.
Chiar suntem în aceeaşi echipă?
Ultima oară când am deconspirat o pistă, s-a făcut cumva nevăzut.
Vechea clică.
Poate ar trebui să vă schimbe numele în Ministerul Justiţiei Convenabile.
Noi doi suntem nişte simpli pedestraşi.
Nu trebuie să ne preocupe situaţia în ansamblu.
Înţeleg. În cazul ăsta, fii cu ochii pe picioare!
Nu te supăra. Ce erai înainte de război?
Croitor, nu-i aşa?
Sunt anchetator de 15 ani
şi ar putea fi în joc mai mult decât tablouri.
E posibil ca Van Meegeren să fi finanţat reţeaua de spionaj Abwehr,
spălând bani pentru nazişti.
Şi mai multe motive ca departamentul tău să nu se bage.
Toată fanfaronada şi optimismul ăsta
sunt o bună disimulare, dar situaţia te depăşeşte.
Mda. Şi ştii asta.
De fapt, n-am nevoie de permisiunea ta să-l văd pe Van Meegeren.
Făceam doar pe amabilul.
E o instituţie cu jurisdicţie comună
şi deţin un ordin semnat de guvernul olandez
să-ţi suflu bibanul.
Aşa că, preluăm noi.
Ministerul Justiţiei.
Băieţi!
Dekker!
Scoate-l!
- Ora de educaţie fizică. Treci! - Poftim?
- Haide! - Vino!
Scoate-l de acolo.
Pe aici!
Hei!
Piller!
Nu că nu mi-ar fi plăcut, dar ce naiba am făcut?
Îl vrea De Klerks, dar mie nu-mi suflă nimeni bibanul.
Bibanul? Ce măgulitor!
Minunat, Joe!
Da.
Splendid, ce să zic! Cu siguranţă pot picta aici.
Câtă vreme eşti fericit...
O să fac o listă cu ce-mi trebuie.
Asistenta mea, Cootje, ştie locul fiecărui lucru din atelierul meu.
Şi o să am nevoie de whisky.
O să-ţi aduc vopselele. Ia-ţi gândul de la whisky.
Şi, te rog, nu-mi arde de joacă.
Dl Dekker, aici de faţă, are permisiunea să-ţi rupă ambele picioare
dacă încerci să fugi.
Îmi dai carneţelul şi pixul?
O să fie nevoie să dai de omul ăsta.
Theo Wijngaarden.
De ce? Cine e?
E cel mai important pion al bufoneriei ăsteia.
Îţi vrei vopselele sau nu?
Da, şi la schimb, ţi-i voi dezvălui pe toţi.
S-ar putea ca Theo să fie în Amsterdam. Nu ştiu. Dar trebuie să-l găseşti.
Nu-l scăpa din ochi!
Este revoltător!
Han Van Meegeren e esenţial pentru cazul nostru. Avem tot dreptul...
Lacheul lui, De Klerks, a vrut să-mi fure prizonierul.
Ajunge!
Unde ai servit în război?
- Nu văd legătura. - Răspunde la întrebare!
În Londra. Sprijinind eforturile Olandei, cât mi-a stat în putere.
Ieşi naibii din biroul meu!
Mulţumesc.
O să vină înapoi. Comandamentul Aliat e pe ducă.
Dar cu Theo Wijngaarden cum rămâne?
O să dau de ştire.
Joe!
Las-o mai moale!
N-o să-i prinzi pe toţi.
M-a sunat cineva de la Ministerul Justiţiei.
Te-au tăiat de pe lista de Crăciun.
Da, nu avem mult timp.
Trebuie să dăm de Theo Wijngaarden.
Şi să-l presăm şi mai mult pe Van Meegeren.
Poate mă fac utilă.
- Vrei să-ţi pui mintea cu el? - Da, să-l frăgezesc puţin.
Ce e? Nu zic că va fi plăcut, dar...
Şi eu care credeam
că eşti o simplă fată drăguţă, la locul ei, din Haga.
Trebuie să dăm de soţia lui Van Meegeren.
- Da. - Bine.
- Pe mâine! - Pe mâine!
Bună!
Cine era?
Minna, asistenta mea.
Mă ajută cu cazul Van Meegeren.
E tare drăguţă.
Chiar? Nu remarcasem.
Precis face să treacă mai uşor orele peste program.
Vrei să vorbim de orele tale peste program din timpul războiului?
Eşti nedrept, Joe.
Hai noroc, băieţi! Plănuiţi să cumpăraţi ceva artă?
Suntem înnebuniţi după artă. Ne-ar plăcea să vedem ce oferi.
Păi acum e închis.
Cu alte cuvinte...
adună-ţi cercetaşii şi întindeţi-o dracului de-aici!
Zi-i croitorului că o să coasă la zeghe în următorii 40 de ani,
după ce-l pun cu botul pe labe, da?
Ce căţel cuminte!
Să mergem!
Ce altceva să-ţi mai aducem?
Ar merge ceva de băut.
Şi ea cine e?
Ea este asistenta mea, Cootje Henning.
Cootje, fă cunoştinţă cu temnicerul meu, Joseph.
Sunt pe fugă.
Data viitoare, o să încerc să-ţi aduc whisky-ul.
Da, dacă se poate.
Nu e asistenta ta, nu-i aşa? E iubita ta, ce naiba!
Câte puţin din ambele.
A adus vopselele.
Acum na, când şi-a dat jos hainele, ce era să fac?
Dră Henning, aşteaptă! Aş dori să vorbim.
Am întârziat la întâlnirea cu soţul.
Han ştie unde să mă găsească.
Totul de dragul artei, te asigur.
- Ne irosim vremea, Joe. - Ba nu, tu mi-o iroseşti mie.
Theo Wijngaarden nu-i de găsit.
Mă îndoiesc să fi auzit de vreun pictor pe nume Willem Gillisz Kool.
Nu, n-am auzit.
Kool a creat sute de lucrări minunate cu trei secole în urmă
şi niciuna nu valorează nici cât pânza pe care e pictată.
Ascultă, nu mă interesează istoria artei.
Vermeer, pe de altă parte,
a pictat în jur de 30 de pânze în toată cariera
şi fiecare valorează o avere exorbitantă.
- Ştii de ce? - Nu, şi nu-mi pasă.
Ar trebui să ştii.
Crezi că investighezi artă, dar investighezi bani şi putere.
Atunci treci peste asta!
Cineva decide. Un aşa-zis expert, un critic.
Proclamă că lucrarea asta e genială, e importantă şi reprezintă artă.
Şi aşa ia naştere o legendă, iar legenda ia amploare.
Negustorii prosperi întrezăresc şansa de a se culturaliza posedând-o,
muzeele se zbat să o expună pe pereţi şi tot aşa, la nesfârşit.
Când eram copil, tata mă bătea fiindcă pictam.
Deşi era singura pasiune pe care o aveam în viaţă.
Dar n-am crâcnit la bătaie
şi când am putut, am plecat de acasă la Paris
şi am pictat mai mult.
Am băut prea mult, m-am culcat cu prea puţine femei
şi în cele din urmă am luat-o razna.
Într-o noapte cumplit de vijelioasă, când să mă arunc din Turnul Eiffel,
s-au despicat cerurile.
O fi fost de la absint, dar jur că l-am zărit pe Cel Atotputernic.
M-am întors degrabă în Olanda
şi în febra tumultuoasă a creaţiei, am pictat luni în şir, fără pic de somn.
Când într-un final m-am prăbuşit,
am plâns zile întregi, privindu-mi munca.
Îmi transpusesem sufletul pe pânză, smulgându-le zeilor desăvârşirea.
Un prieten influent mi-a aranjat imediat o expoziţie la Galeria Biesling.
Şi întreaga comunitate vuia
că s-a ivit o voce artistică nouă, importantă.
Întreg Amsterdamul se afla acolo.
Încă aud zumzetul vocilor,
adulmec parfumul tuturor acelor femei frumoase
care brusc realizau că exist.
Energia era palpabilă, criticii... la unison.
Au spus că felul nătâng în care tatonez profunzimea nu stârneşte emoţie,
e lipsit de viziune şi de-a dreptul împietrit.
Nu voiau doar să mă desfiinţeze, voiau să-mi sfărâme oasele.
De ce?
N-am căutat cum se cuvine încuviinţarea lor ilustră.
Aşa că toţi proaspeţii mei admiratori s-au evaporat brusc şi totul s-a terminat.
Ceea ce ne readuce la Hristos şi femeia adulteră.
Ai muzica în sânge, Joe?
Precis ai trăit un moment în nota Turnului Eiffel.
Aşa-i că dintotdeauna ţi-ai dorit să fii pianist?
Te rog, dle Van Meegeren,
cum ai ajuns în posesia tabloului?
La fel cum s-a întâmplat cu toate.
Cu ajutorul prietenului meu, Theo.
Theo! Theo Wijngaarden, bărbatul cel misterios.
Dirk Hannema va şti exact unde se află.
- Lămureşte-mă, cine e Dirk Hannema? - E aşa-zisul expert.
E cel mai vinovat dintre toţi criticii ăia.
E totodată directorul Muzeului Boijmans din Rotterdam,
ceea ce chiar şi-n ziua de azi mă uimeşte.
Ei bine, Dekker, se pare că plec la Rotterdam.
Înălţător, nu-i aşa?
Te deprinde cu înţelesul iertării.
Sunteţi dl Hannema?
Până să descopăr Cina din Emmaus,
se ştia de existenţa a puţin peste 30 de tablouri de-ale lui Vermeer.
Au devenit Sfintele Graaluri ale secolului 20.
Dacă e să existe vreun aspect pozitiv al acestui război,
e acela că ar putea ieşi la iveală alte capodopere ascunse.
Descoperirea acesteia a însemnat deosebita împlinire a vieţii mele.
Cu ce vă pot ajuta, domnule...?
Căpitanul Piller.
Da. Cabinetul dv. ne-a ţinut ocupaţi.
Ce vă aduce aici?
Theo Wijngaarden.
Sunteţi evreu, nu-i aşa?
Da. Vă deranjează?
E tragic ce i s-a întâmplat poporului dv.
Poporului meu?
Nu suntem cu toţii olandezi?
Theo Wijngaarden. Poftiţi!
Îl cunoaşteţi pe omul ăsta?
Un ratat, ca pictor. N-a excelat nici ca negustor de artă.
Cum anume aţi colaborat cu el?
Era un restaurator iscusit. M-a servit cu o treabă acum ceva timp.
Şi despre Han Van Meegeren ce părere aveţi?
Artist de mâna a treia, oportunist a-ntâia.
S-a afiliat cu nemţii, croindu-şi drumul pe scena artei?
- M-ar mira să nu fi făcut-o. - De ce oare?
E un narcisist furibund şi un diavol şiret.
O zi bună, căpitane Piller!
Pişatul Satanei!
Păi doar terebentina aia a mai rămas, mulţumită prietenilor tăi nazişti.
Eşti dezinformat. Nu am prieteni.
Mda, înţeleg de ce.
Miroase pe parcă-i bun de băut.
E diluantul meu de cea mai bună calitate. Încearcă-l!
O să te alegi cu al doilea anus.
Păi... ar fi interesant!
Îţi zic cum facem. Du-te la mine acasă. Am o colecţie de whisky-uri în pivniţă.
Adu două navete aici şi o să te învăţ cum să bei.
Dacă mă duc la tine acasă, o să fugi.
Mi-a fost dejucat planul diabolic.
Atâta doar că nu mă tentează să fug.
Chiar aşa de prost îţi par?
Normal că nu.
Cei ca tine au făcut mai multe pentru ţara asta decât oricine altcineva.
Că bine zici!
Aşadar, ce pictezi?
Eliberarea mea. Încă n-am idee.
Tema e oarecum învăluită în mister.
E un soi de descătuşare, ştii...
Să te întinzi goală şi...
să te laşi pictată de cineva,
tuşă după tuşă.
- Înţeleg. - Cred că Theo era îndrăgostit de mine.
Zicea că am trăsături olandeze atemporale, care i-ar onora pe clasici.
Ăsta fiind felul lui de a mă convinge să-i pic la aşternut.
Şi Theo ţi-a făcut cunoştinţă cu Han?
Da, aşa cred.
Da, cred că da.
Caroline!
Alegerea perfectă pentru tine.
Han adoră să mă picteze.
Ştii, uneori nu... Nici măcar nu ne atingem.
Nu simţim nevoia.
Spune-mi, pe soţul tău nu-l deranjează?
Păi Han crede că, în adâncul lor,
toţi bărbaţii îşi imaginează soţia sedusă de un alt bărbat.
Sau de altă femeie.
Han înţelege animalul uman ca nimeni altul.
De-aia îl îndrăgeau aşa tare nemţii?
- Toţi... Toţi îl îndrăgesc pe Han. - Fotografia!
- E... - Cinci! Veniţi!
- E sufletul petrecerii. - Patru! Trei!
- Ce nemţi veneau la petrecerile lui? - Doi! Unu!
N-am spus că veneau.
Ascultă... Nu ştiu nimic despre Hristos şi femeia adulteră.
Sau de vreun neamţ.
Şi nu am idee unde se află Theo.
Cu cine-şi făcea Han veacul?
De unul singur, cu mine şi cu soţia lui. Fosta lui soţie.
Johanna. Unde este?
Undeva prin Franţa.
O sleise pofta lui de viaţă.
Dar el i-a oferit totul. Casele, banii...
Ce alt bărbat i-ar oferi soţiei sale întreaga lui avere?
Ce ai aflat?
În funcţie de cel întrebat,
e ori un tartor, ori un sfânt.
Poate găsesc eu câte ceva în carnetele de însemnări ale lui Theo Wijngaarden.
Da, şi ia la mână şi certificatele de deces, te rog.
Da, după ce termin cu corespondenţa, căpitane.
Mulţumesc.
Alo?
Dekker!
Piller, aici sunt!
Păşeşte înspre mine.
Stai pe loc!
Acum, doi paşi la dreapta... La stânga.
Încă un pas. Nu aşa mare. Dă-te înapoi cu jumătate de pas.
- Aici? - Da.
- Aşa? - Acum păşeşte încet înspre mine.
Fă-o!
O să ai nevoie de asta.
Câţi să fie?
Nu ştiu.
Începuseră să-mi susure pe la urechi, aşa că te-am chemat.
Conştiinţa-i boală grea!
Da, dar răsplata ne va parveni mai târziu.
Să fii al naibii de nu-i aşa! Am împachetat două navete de tărie.
- Ia-ţi gândul! - Ce-ţi veni?
- Nu luăm nimic din toate alea. - Poftim? Le lăsăm să putrezească?
Sau să încapă pe mâna vreunui neisprăvit? E vorba de trăscău.
- Trăscău a-ntâia! - Da, şi ai băut destul.
Ai băut pe săturate.
Doar o duşcă, să mă asigur că n-a fost o amăgeală.
Am dat pe gât multe dintr-astea, în ultima vreme. Şi tu la fel, nu?
Da, dar pileala n-ajută, prietene.
Ba să fiu al naibii de nu!
O să reînvie crâmpeie din vechea orânduire, o să ne ajute să ne readaptăm.
Taman ce-a sunat soţia ta. S-o sun înapoi? Ce să-i spun?
Zi-i că o să întârzii. Mă ocup de ea mai târziu.
Ajunul Anului Nou, acum doi ani. Ce noapte de pomină!
Nu mă îndoiesc. Care, cine e?
Asta e Cootje, în stânga mea
şi Johanna, soţia mea, în dreapta... Fosta soţie.
Pe Van Stuyvesande deja îl ştii, boşorogul filfizon!
Şi ăştia sunt prieteni de-ai prietenilor.
Ce-i cu ăsta de aici, de lângă blondă?
Friţul care o ţine pe după umeri?
N-am nici cea mai vagă idee.
Fără umbră de îndoială?
Uită-te la moaca lui şi la tunsoarea aia de ocnaş!
N-aş da mâna cu denaturatul ăla!
Ţii minte că n-ai dat mâna cu el?
Of, Joe, prea iei totul la propriu! L-ai găsit pe Theo?
Nu-mi arde să discut despre năluci acum.
Vreau să discut despre spionul ăsta nazist
care închină în sănătatea ta în fotografia asta.
Dau petreceri tumultuoase.
Lumea aude de băutură şi droguri moca şi de femei uşoare,
şi în seara aia se găseau pe săturate din de toate.
Păi doar nu te-ai trezit cu el la uşă, nu?
- Cine l-a adus? - Nu ştiu.
Jerome! O fi fost Jerome.
- Jerome Heidjen? - Da, dar cui îi pasă?
Uită-te la femeile astea superbe
şi ţie-ţi arde să vorbeşti de un porcar de prin Muggendorf.
Se vede treaba că nu doar cu băutul ai probleme!
Pe porcarul ăsta din Muggendorf îl chema Hermann Kempf.
Era un ofiţer neamţ de contrainformaţii
şi recruta cetăţeni olandezi care să spioneze în slujba lui.
Hermann Kempf a făcut gaură în vistieria Rezistenţei olandeze.
Sunt artist, nu spion nazist.
- De ce ai ascuns tabloul? - Nu l-am ascuns.
- L-o fi ascuns Johanna înainte să plece. - Kempf vine la petrecerea ta.
La scurt timp, primeşti plata a 1,6 milioane de guldeni
din partea lui Hermann Göring, cu mult peste cât face până şi un Vermeer.
De ce oare? Fiindcă naziştii se-ntrec cu mărinimia?
Nu, fiindcă sunt narcisişti.
Hitler avea deja două tablouri de Vermeer în colecţia sa.
Göring voia să-şi întreacă führerul.
Voia să deţină legitim cel mai valoros tablou din lume,
- ...adică avea să plătească pentru el. - Sau te-o fi plătit
pentru ceva mai mult decât tabloul.
Cum ar fi?
Bani scurşi către agenţii nazişti din Olanda,
lumea artei servind drept paravan.
Jerome, sunt eu, Piller!
O clipă!
Să pun ceva pe mine.
Bună seara, Jerome!
Ce-ar fi să ne spui ce treburi învârţi pe lângă Van Meegeren?
Ni s-a confirmat de alţii
că veneai la petrecerile lui însoţit de Kempf,
că eraţi prieteni.
Ţine-ţi amicii aproape, iar duşmanii şi mai aproape.
Aşa am căutat să tratez cu naziştii.
Aşa ai tratat şi cu Kempf?
Ai păstrat o legătură strânsă, i-ai adus cireşe din livada ta?
Vorbesc în general.
Van Meegeren îmi întinde o cursă.
- Are poliţe vechi de plătit. - Cum ar fi?
I-au ajuns la urechi spusele mele.
Era un artist declasat, un beţiv libidinos.
Aiurea! Te ocupai de clubul ăla, nu-i aşa?
Pasai informaţii şi lucrări de artă pe filiera spre Berlin.
Îţi burduşeau buzunarele şi-ţi lăsau neatinse mândrele case.
- Ba nu! - Ai lucrat cu Theo Wijngaarden?
Ai căutătura lor.
Aşa îndârjit în propria-ţi cruciadă!
N-o să pleci urechea la nimic.
Cauţi doar unul bun de răstignit!
Ce să zic, interesant pistol, nu-i aşa?
E acelaşi pistol pe care-l poartă ofiţerii nemţi.
Şi tot bănetul ăsta...
De la clubul tău de Crăciun, aşa e?
Dă totul în vileag, îţi garantez un proces echitabil.
Un proces echitabil? De parcă n-o să mă linşeze pe străzi!
Unul din clica lui Mussert. Un trădător!
Spune-mi adevărul. Promit să te ajut, Jerome.
Vorbeşte-mi!
Joe? Ce s-a întâmplat?
L-ai cunoscut pe Han Van Meegeren.
- Ai fost la una din petrecerile lui. - Am fost la multe petreceri, Joe.
Ştii asta.
- Cu Kempf? - Da, cu Kempf.
Ce-i asta? Ce-ai vrea să spun?
Vreau să-mi spui adevărul.
Adevărul?
Adevărul e că zi de zi mi-am riscat viaţa ca să supravieţuiesc, Joe,
iar tu ai plecat.
N-am plecat.
M-am alăturat Rezistenţei. A trebuit să acţionez în clandestinitate.
Sunt evreu, ai uitat?
Dacă rămâneam, ne-aş fi pus în pericol familia.
Tu ce ai făcut?
Ai dat iama în petreceri...
îmbrăcată ca o târfă.
Nu putem continua aşa.
Vreau să plec din oraş şi să mă duc acasă la tata.
E în regulă.
O ţii aşa de şase ore.
Nu ţi se ia?
Inspiraţia e pasageră. Nu se iroseşte.
Vopselele nu-s decât funingine şi tină.
Întinde-le pe straturi în deplină armonie şi te-ai ales cu o capodoperă
ce va rezista războaielor, civilizaţiilor, va dăinui mai mult ca munţii.
Şi asta, prietene, e culmea asemuirii noastre cu Dumnezeu.
E o joacă de copii.
Întocmai! Copiii cunosc acel secret, iar noi creştem şi îl uităm.
Singura cale înapoi e pavată cu alcool sau cu durere, nebunie, autodistrugere...
Povestea vieţii mele!
- Îţi lipseşte războiul, aşa-i? - Îmi lipseşte acţiunea, asta da.
Dar îmi place şi să-mi ştiu ţara în siguranţă.
De ce nu pictezi şi tu ceva, prietene?
Ce părere ai? Îţi amestec nişte culori.
Cum să nu! O să-ţi pictez o capodoperă.
Ei, ca să vezi!
Da.
Încă lucrez la el.
- Ştiu că e un pic pueril. - Aici voiam să ajung.
Trădează un adevăr şi-n asta constă puterea sa.
Pălmaşul tău l-a pictat.
E oribil.
Şi totuşi nu-ţi poţi lua ochii de la el, aşa e?
Nimic nu mă împiedică să-mi iau ochii de la el.
De ce te-a părăsit soţia?
Se măritase cu un artist.
Apoi eu am devenit un bărbat înstărit.
Şi te regulai cu jumătate din oraş, nu-i aşa?
Păi... da.
Pe tine te părăseşte soţia, Joe?
Da.
Sau ne părăsim reciproc.
Niciodată nu-i uşor.
Dar, sincer, căsnicia e o stare nefirească.
Oamenilor le vine greu să accepte asta, evident.
Ştii ceva?
Mi-a priit căsnicia, dar...
războiul ne-a pus capac.
Războiul s-a terminat.
Păi naziştii încă locuiesc cu mine sau...
Sau stafiile lor, în orice caz.
Soţia mea îşi găsise o slujbă...
ca secretară a unui ofiţer neamţ.
S-a dovedit a fi Hermann Kempf, bărbatul cu care ai refuzat să dai mâna.
Era un mod de a pasa informaţii Rezistenţei
şi se pricepea.
Se pricepea de minune. Şi truda ei a salvat mulţi oameni.
Nemţii aveau încredere în ea.
Dar acea încredere se cuvenea a fi câştigată.
A trebuit să se culce cu acest bărbat, să n-o pună la îndoială.
N-am întrebat-o niciodată despre asta.
I-am cerut să renunţe.
Dar doar o singură dată.
Şi acum?
Pentru ea, trecutul nu mai există.
L-a extirpat ca pe o tumoare.
Sunt convins c-oi fi făcut şi tu lucruri în cadrul Rezistenţei
despre care n-o să-i pomeneşti soţiei.
Ar trebui să te reapuci de pian. Muzica, arta... fac bine sufletului.
Nu mi-a mai rămas mult timp, cred.
Aproape am terminat tabloul şi după aceea aş vrea să ţi-l arăt.
Vrei ceva de băut?
E...
din rezerva privată a lui Van Meegeren.
Joe!
E bun.
E goală.
Da... probabil.
Ţi-ar prinde bine o plimbare.
- Mi-a propus să fac pe spioana pentru ei. - Unul din oamenii lui De Klerk?
Zicea că ar trebui să mă gândesc la viitorul meu,
întrucât Comandamentul Aliat e pe ducă.
Şi tu ce i-ai spus?
I-am spus că o să mă gândesc la asta.
Ar trebui să te gândeşti la viitorul tău.
Da, ştiu.
Aici locuiesc.
Ce faci acolo sus, pe întuneric?
Aştept să se lumineze.
Pe mine mă aşteptai?
Da, cred că da.
Ăsta e soţul tău?
Da.
Când a murit... nu am plâns.
Nu am putut.
Nu simţeam nimic.
Eram împietrită.
Apoi s-a terminat războiul şi au venit Aliaţii, iar eu numai aşa am ţinut-o.
Pur şi simplu.
Şi mă temeam că n-o să mai simt nimic niciodată.
Dar acum întrevăd o speranţă.
Pentru noi toţi.
Ştiu şi eu...
Leez şi cu mine suntem ca doi străini acum.
E...
- Eşti obosit. - Da, sunt.
Vrei să te întinzi? Să te odihneşti?
Da, mi-ar plăcea.
Te întinzi lângă mine?
Da.
O să se lumineze curând de ziuă.
Da.
O să aşteptăm zorii.
Da. Alo?
Îmi pare rău, şefu'. Sunt prea mulţi.
Prăvălia s-a închis. Ia-ţi tălpăşiţa!
Lasă-l să intre.
Şi iată-l că vine!
Ai zbârcit-o, Piller!
Firea ta intempestivă i-a călcat pe bombeu pe ăi de sus
şi acum galeria asta e proprietatea guvernului olandez.
- Bun, ascultă, eu sunt... - Nu!
Nu-mi trebuie polologhia ta, oricare ar fi aia.
Închei eu socotelile pe aici.
O să-i propui lui Van Meegeren un târg, nu-i aşa?
Da.
Da' greu de cap mai eşti! O să-i iau gâtul.
Să facem lumea să râvnească la sânge. Nu asta voiai?
Individul e un nazist onorific. Lasă-l s-atârne-n ştreang cu restul.
Şi eu care credeam că avea amici sus-puşi!
Lasă, că are şi toţi ar vrea să-i vadă capul pe-o tipsie.
Bine, e de-ajuns. Unde e?
La închisoare, unde îi e locul. Auzi la el: "Unde e?"
L-ai instalat la cucurigu de zici că-i hotel de lux.
Ţi-a oferit ceva bani?
De fapt, cât face să-l cumperi pe Joe Piller? Cât?
Hei! Dă-mi drumul!
Luaţi-l de-aici!
Chipiul, vă rog!
Ce drăguţ!
Auzi, ai oricând o slujbă asigurată aici, dacă o vrei, păpuşă!
Joe!
Vino!
Îl încolţisem. Zău de nu-l încolţisem!
Şi acum e închis în temniţa aia şi n-am cum să ajung la el.
Nu mai avem jurisdicţie asupra închisorii,
iar Siguranţa Trupelor Aliate în Acţiune a fost desfiinţată.
- Sunt legat de mâini şi de picioare. - Nu poţi apela la nicio favoare?
Guvernul tău nu ne mai vede ca pe nişte eliberatori.
Suntem pacostea care-i umbreşte Olandei viitorul.
O fi timpul să ne vedem de drum, cu toţii.
Van Meegeren va plăti pentru faptele sale. Nu asta îţi doreai?
Datorită ţie, am mai prins unul.
Ajutaţi-mă!
Ajutor!
Ajutaţi-mă!
Trădătorule!
Ajutaţi-mă!
Atenţie!
Ţintiţi!
Trageţi!
Mulţumesc, bunicule.
Joseph!
- La revedere, fiule! - Pa, tată!
- Ai grijă de tine. - O să am.
Promite-mi un lucru.
- Ai grijă de mami. - Promit!
- Promiţi? - Promit.
Îmi dai un pupic?
Cei din minister s-au plâns.
- Bună! - Bună!
Te-aş îmbrăţişa, dar... Da.
Eu...
Ne plimbăm puţin?
Da, sigur.
Da, aşa am ajuns.
Uns cu păcură şi tăvălit prin pene de guvern.
Măcar petreci o grămadă de timp în aer liber.
Ştiu că nu aveam voie, dar detest enigmele nedezlegate,
aşa că am luat acasă toate carnetele de însemnări ale lui Theo Wijngaarden,
să le studiez mai atent.
Şi cred că am găsit ceva. Pot să-ţi arăt?
Da.
O mai ţii minte?
E Cootje Henning, desenată de Theo Wijngaarden.
Da.
Ştii că a murit acum trei luni în Belgia?
Acum nici că mai contează, aşa e?
Şi acum... uită-te la asta.
Fata cu cercel de perlă de Johannes Vermeer.
Exact.
Priveşte-l pe ăsta.
- Pe ăsta nu-l ştiu. - Tot un Vermeer. Fata care zâmbeşte.
Ăsta era un Vermeer celebru, pe când încă trăia.
Ăsta... a fost găsit în 1926
şi autentificat în 1928 de Dirk Hannema.
Acum se află la Galeria Naţională de Artă din Washington, D.C.
Bun. Şi de ce mă uit la el?
Ce vezi?
Văd două femei.
Uită-te la feţele lor.
Priveşte! Zici că sunt surori.
Arată aproape identic.
Şi ce-i cu asta? Cineva de acum 280 de ani semăna cu Cootje Henning.
Nu. Tabloul ăsta nu e vechi de 280 de ani.
Asta chiar e Cootje Henning.
Aşadar susţii că e un fals.
Asta e Cootje Henning,
pictată încât să semene cu un Vermeer de Theo Wijngaarden.
Theo Wijngaarden nu era suficient de talentat.
Ştiu pe cineva care ne poate ajuta.
Minna!
Ascultă, n-o fi trecut de ora ta de culcare,
- ...dar de-a mea sigur a trecut. - Putem intra?
O clipă, te rog. Soţia mea.
Domnule, sunteţi avocat înscris la barou?
Minna, cine e bărbatul acesta?
E Joseph Piller. E... E un om cumsecade.
Înţeleg.
Sunt înscris la barou, într-adevăr, dar nu am practicat de...
- Sunteţi angajat. - Angajat? Flăcăule, dragă...
Vă pot oferi 12 tichete de raţie.
Acreditările mele.
El este asistentul meu juridic, Jacob.
Duhneşti a naftalină. Când l-ai purtat ultima oară?
La nuntă. Mă cheamă Joseph.
Nimeni n-are voie să-l vadă.
Această instituţie e sub incidenţa justiţiei olandeze, nu a armatei, da?
Dl Van Meegeren e îndreptăţit să fie reprezentat juridic
şi sunt avocatul lui.
Dacă-mi refuzi accesul, o să înaintez plângere la tribunal
şi pot obţine respingerea cazului.
Sună pe cineva şi spune-i exact asta. Acum!
Excelent!
Tabloul ăsta de i l-ai vândut lui Göring,
Hristos şi femeia adulteră,
nu este un Vermeer.
E un fals. Tu l-ai pictat.
În sfârşit!
De ce nu mi-ai zis, pur şi simplu?
M-ai fi crezut?
Experţii ţi-ar fi spus
că nemuritorul Vermeer nu poate fi falsificat,
iar eu aveam nevoie ca tu să descoperi singur adevărul.
Aşa e cel mai bine, nu?
Şi rolul lui Theo în toate astea?
Theo m-a învăţat o etapă importantă a procesului.
E singurul meu martor. L-ai găsit?
Îmi pare rău să te anunţ, dar Theo a murit.
- Cum? Ştii? - Nu ştiu cum.
Deci nu exista nicio reţea de spionaj?
Sunt convins că exista. Ce să zic...
Sunt un artist rătăcit care şi-a găsit chemarea imitându-i pe maeştri.
Şi le-am băgat strâmbe naziştilor cât am putut.
Dar ştii ce mă încântă enorm?
Experţii hipnotizaţi de creaţiile mele,
numindu-le cele mai desăvârşite lucrări executate vreodată pe pânză.
Theo tare se mai mândrea cu asta!
Cum o să dovedim toate astea, acum că Theo e mort?
A păstrat-o în siguranţă.
Suntem în posesia tabloului.
- Bine. - Şi... juri că-i un Vermeer.
Un Vermeer pictat cu doar două săptămâni în urmă.
Într-adevăr. Mai sunt multe retuşuri de făcut.
Aşa... Ăsta e procesul pe care eu şi Theo l-am perfecţionat,
care păcăleşte testul cu alcool folosit de experţi,
de unde rezultă că tabloul poate fi autentificat.
E posibil ca toate astea să nu conteze.
- De ce? - Crezi
că posesorii acestor capodopere le vor distruge în sprijinul tău?
Trebuie doar să dovedim că una e falsă, clar.
Crezi că experţii care autentifică aceste tablouri
şi ale căror reputaţii vor fi distruse...
Poţi aştepta o secundă, te rog?
...ale căror reputaţii vor fi distruse, crezi că te vor ajuta?
Nu lor le cer să mă ajute. Ţie îţi cer să mă ajuţi.
Du-te în pivniţa mea! Ai acolo tot ce-ţi trebuie!
Da, închide-l.
Aşa.
Stuyvesande, Wijngaarden.
Da.
Hristos şi...
- Hristos şi femeia adulteră. - Aşa.
Degeaba! Nu ţin minte.
Şi când îmi aduc aminte că nu ţin minte,
mă blochez şi ajung să mă bâlbâi ca un prost.
Dle Bakker, nu trebuie să ţii minte. O să ţin eu minte. Şi voi vorbi tot eu.
Vreau doar să mă ghidezi pe partea juridică.
Zice s-o stricăm fără milă.
Te rog, găseşte pe altcineva.
Doar în dumneata am încredere.
N-ai nicio carieră de apărat.
De ce-ţi pasă aşa de mult de omul ăsta?
Sincer, nu de om îmi pasă... ci de faptul că e nevinovat.
Cum să-l las să fie trimis la moarte?
Cum să dau ochii cu fiul meu, ştiind asta?
N-o să-ţi placă.
Susţin că ai încercat să-l aperi pe Van Meegeren de autorităţi.
De Klerks te-a erijat în ţap ispăşitor.
De Klerks! Plebeu lamentabil!
- Trădătorule! - Trădătorule!
Dekker, potoleşte-te! Încetează!
Henricus Antonius Van Meegeren.
Sunteţi acuzat de colaborare cu inamicul pe timp de război.
Cum pledaţi?
Nevinovat, onorată instanţă.
Prea bine.
Începeţi.
Cu permisiunea Curţii, sunt procurorul special Maarten Wooning.
Guvernul va dovedi Curţii că dl Van Meegeren se face vinovat
de vânzarea de piese din patrimoniul cultural olandez Reich-ului lui Hitler,
în scopul de a se îmbogăţi
şi de a acorda sprijin guvernului de ocupaţie.
Un delict pasibil de pedeapsa capitală, ce merită cea mai aspră sancţiune.
Mulţumesc.
Sunt căpitanul Jo...
Sunt căpitanul Joseph Piller.
Cu permisiunea Curţii...
Cu permisiunea Curţii, sunt fostul căpitan Joseph Piller.
Sunteţi avocat, dle Piller?
Nu, dle. Dl Bakker, aici de faţă lângă mine, este avocat.
Dar l-am anchetat pe dl Van Meegeren mai mult decât oricine altcineva
şi am conchis că este nevinovat cu privire la aceste capete de acuzare.
Drept urmare, inculpatul mi-a cerut să vorbesc în numele său.
- Prea bine. - Vom dovedi
că dl Van Meegeren nu este un colaboraţionist,
ci, dimpotrivă, un patriot
care a escrocat regimul nazist cu o sumă colosală din bugetul de război,
vânzându-i o capodoperă falsă.
Pe tine cu cât te-a uns, Piller?
Linişte!
Domnule Wooning.
Domnule Henricus Van Meegeren!
Am scuti timp dacă mi-aţi spune, simplu, Han.
Prea bine. Recunoaşteţi această chitanţă?
Aşa sper. Acelea sunt iniţialele mele.
Vă rog să-i spuneţi Curţii pentru ce era.
Este actul de vânzare pentru Hristos şi femeia adulteră.
Pe care i l-aţi vândut celui considerat al doilea cel mai înalt oficial nazist,
contra sumei ameţitoare de 1,6 milioane de guldeni.
Într-adevăr. Este un tablou unic.
Subscriu. Figurează ca cea mai mare sumă plătită vreodată pe o operă de artă.
Dacă-i făceam rabat, ar fi bănuit că este un fals.
Johannes Vermeer a fost unul dintre cei mai mari artişti din istorie.
Şi îi cereţi Curţii să creadă că dv.,
un om care abia de vindea fie şi un singur tablou semnat în nume propriu,
aţi pictat întrucâtva mai bine decât Maestrul din Delft
şi i-aţi fraierit pe cei mai apreciaţi experţi în Vermeer din lume?
Bine argumentat, dle.
Nu-mi rămâne decât să spun "da".
Îl chem ca martor pe Dirk Hannema.
Dle Hannema, enumeraţi-ne acreditările dv.
Sunt directorul Muzeului Boijmans de opt ani.
Anterior, am fost negustor de artă la şase din cele mai bine cotate galerii olandeze
şi totodată critic principal la Nederlander.
Câte tablouri aţi autentificat în cariera dv.?
Sute.
- Aţi dat de falsuri? - Cu zecile.
Sunt relativ uşor de depistat.
În unele cazuri rare, tehnica este adecvată,
dar niciunul nu trece de testul chimic utilizat pentru stabilirea vechimii.
Aţi fost printre experţii care au examinat Hristos şi femeia adulteră.
Într-adevăr, cu minuţiozitate.
- Ar putea fi un fals? - Categoric nu.
Dar e doar părerea dv.
M-am consultat cu şase experţi cu lucrări publicate,
care au petrecut două luni în prezenţa tabloului,
curăţându-l şi restaurându-l
- ...şi au ajuns la aceeaşi concluzie. - Şi anume?
Johannes Vermeer a pictat Hristos şi femeia adulteră pe la 1660.
Îl cunoaşteţi pe inculpat?
M-am intersectat cu dl Van Meegeren în lumea artei.
Există vreo posibilitate să fi realizat un Vermeer?
În niciun caz.
Acesta a fost pictat de inculpat cam pe când se vindea Femeia adulteră.
Arta dlui Van Meegeren a fost dintotdeauna impregnată
de un caracter trivial, aproape pornografic.
Doar pradă fanteziei poţi crede că aceste două opere au fost pictate de acelaşi om.
Vă mulţumesc.
Dle Piller?
Acum vreo zece ani, aţi descoperit un alt Vermeer rătăcit.
- Aşa este? - Da.
Cina din Emmaus.
Asta v-a făcut... oarecum celebru, nu?
Păi... tot ce se poate.
Acum este considerat triumful răsunător al lui Vermeer.
Dle Hannema, lămuriţi-mi un lucru.
Vermeer a pictat puţin peste 30 de lucrări în secolul al XVII-lea,
nedescoperindu-se nicio lucrare nouă în următorii 250 de ani.
Apoi, din senin, şase noi tablouri ies la iveală în tot atâţia ani
şi toate conduc către o singură persoană...
Domnul Van Meegeren.
Mie asta îmi spune
că Van Meegeren a făcut rost de tablouri dintr-o sursă unică,
probabil de la vreo familie
disperată să fugă din Europa înainte de izbucnirea războiului.
Evrei, probabil.
Aţi dat de vreun membru al acestei familii misterioase, dle Hannema?
Provenienţele sunt uneori dificil de atestat în vreme de război.
Aşadar răspunsul la acea întrebare e "nu".
Cum stabiliţi dacă un tablou e autentic sau fals?
Pe baza unei profunde intuiţii imposibil de redat în cuvinte,
însoţită de o scrupuloasă examinare a tehnicii pictorului,
a compoziţiei şi a gamei cromatice.
Şi dacă trece de acest proces riguros,
verdictul final îl dă aplicarea de alcool
pe o mică porţiune a pânzei.
Vopselele pe bază de ulei se usucă şi se întăresc în timp
şi prin asta înţeleg decenii, chiar şi un secol.
Dacă vopseaua se dizolvă, e un fals. Daţi-mi voie să vă demonstrez.
Nu implică niciun risc, vă asigur.
Nu tu urmă de vopsea, nici vorbă să fie un fals.
Şi tehnica aceasta este infailibilă?
În materie de pictură în ulei, nu-i chip să păcăleşti timpul.
Mulţumesc, dle Hannema.
Doamnelor şi domnilor, Cina din Emmaus.
A devenit pasiunea mea,
după ce critici precum Dirk Hannema mi-au distrus cariera, cu ani în urmă.
Aşa că le-aţi pictat pe toate acestea dintr-un soi de răzbunare?
Şi altele, care nu se află astăzi aici.
Sunt expuse la Rijksmuseum, la Boijmans,
chiar şi la Galeria Naţională
din capitala Statelor Unite ale Americii.
Şi le-am pictat nu din răzbunare,
ci ca să zămislesc mai multă frumuseţe în lume, mai mult Vermeer.
Realmente nu e de ajuns.
Şi spuneţi-ne cum puteţi trece de testul cu alcool descris de dl Hannema.
La fel cum trec de orice test referitor la alcool, cu brio.
Dle Van Meegeren, răspundeţi la întrebare.
Folosesc o răşină de plastic extrem de comună, numită Bakelite.
Inventată în 1908, a fost primul tip de plastic.
Şi când este încălzită, imită perfect
duritatea şi consistenţa vopselei vechi de secole,
aşa că dl Hannema poate să o îmbibe cu alcool toată ziua, dacă pofteşte,
că nu va reuşi să o îndepărteze.
Şi care sunt dificultăţile întâmpinate?
Întrucât Bakelite se amestecă cu pigmentul,
îl face tare greu de mânuit.
- Şi apoi? - Mai trebuie să găsesc pânză şi ramă
din epoca potrivită. Sunt imposibil de reprodus.
După ce decapez pânza,
trebuie să creez apoi o lucrare originală inconfundabilă.
Am studiat fiecare tuşă de-ale lui Vermeer în parte.
Înţeleg întru totul presiunea cu care a apăsat,
mişcarea încheieturii,
chiar şi tipul de păr pe cale l-a ales pentru fiecare pensulă.
Înţeleg şi cum îşi amestecă pigmenţii,
precum şi felul cum interpretează lumina.
Aşadar aţi încercat să imitaţi un geniu?
Da, dar mai presus de asta, trebuie să întreţes prezentul în trecut,
să fac privitorul părtaş la propria-mi uneltire,
aşa încât să n-amăgească doar intelectul, ci să atingă coarda sensibilă.
Uitaţi-vă la dantelăreasa mea! E de pe vremea lui Vermeer?
Nu. E o fetişcană din epoca jazzului. Şi vă stârneşte simţurile, aşa e?
Dacă vă uitaţi cu atenţie la tânăra aceasta,
e posibil să recunoaşteţi chipul Gretei Garbo.
Göring nu era diferit.
La Olimpiada din '36, am aflat ce tip de artă gustă,
aşa că pictând Femeia adulteră, i-am oferit propriul său Iisus nazist.
Credea că privirea i se aşterne pe un tablou vechi de 300 de ani,
dar asemeni lui Narcis, îşi vedea propria eternitate în acea pânză,
Reich-ul său milenar.
Nu l-a săgetat o dată gândul că tabloul e un fals!
Şi cu ce ochi vedeţi fascismul, dle Van Meegeren?
Îl dispreţuiesc profund.
Consider că toţi fasciştii merită să fie escrocaţi.
Mulţumesc.
Ce de isprăvi...
Şi cu toate astea, nu le adevereşte nimeni.
Avem doar elucubraţia dv...
în contrast cu dovezile experţilor.
Şi vă declaraţi vrăjmaş al fasciştilor,
deşi aţi fost membru cu acte în regulă
al Partidului Unităţii, care nutrea înclinaţii fasciste înainte de război.
- Era vorba doar de... - De fapt, preşedintele partidului
v-a descris ca "unul din cei mai dăruiţi artişti contemporani ai noştri,
mânat mai degrabă de înflăcărarea faţă de principiile noastre,
decât de râvna faţă de câştigurile materiale".
Nu erau nazişti. Erau elita afluentă a societăţii.
Fascişti disimulaţi care i-au aclamat pe nazişti când au preluat puterea.
Le dădea mâna să-şi comande portrete măgulitoare
şi ca tânăr artist, vedeam în asta supravieţuirea.
Mai e ceva ce nu mi-ai spus?
Nu. Ţi-aş fi pomenit şi de asta dacă îmi aminteam asemenea aberaţie.
Aveai Curtea la picioare!
Le intraseşi pe sub piele.
Iar acum Wooning ţi-a spulberat toată credibilitatea.
Şi mai e ceva.
Wooning a dat de fosta ta soţie în Franţa.
O s-o cheme ca martoră.
Păi asta...
E o veste bună.
E într-adevăr o veste bună.
Fostul dv. soţ v-a cedat majoritatea bunurilor cu ocazia divorţului.
- Aşa este. - Care au fost acelea?
N-aş şti să vă spun.
Paisprezece case,
şapte parcele de teren în Laren,
două locuinţe în Deventer,
un castel în Monaco,
şi 567 de proprietăţi individuale în Amsterdam,
precum şi milioanele de guldeni dosiţi în pardoseala casei dv.
Sună corespunzător?
Presupun că da.
Pentru consemnare, onorată instanţă, imobilele lui Van Meegeren
au fost achiziţionate în timpul ocupaţiei germane,
după vânzarea tabloului Hristos şi femeia adulteră.
Să vedem, a insinuat vreodată fostul soţ
că tablourile vândute, semnate de Vermeer, Hals, de Hooch,
erau de fapt pictate de mâna lui?
Nu.
Deşi, dacă cineva ar fi în stare, el ar fi acela.
E neînduplecat odată ce îşi pune ceva în minte.
Înzestrarea sa artistică, în opinia mea, nu are egal.
E un geniu.
Recunoaşteţi această fotografie?
E de la o petrecere pe care am găzduit-o cu puţin înainte de divorţ.
Nemţii frecventau des petrecerile dv.
Rar, dar s-a mai întâmplat.
- Mulţumesc. - Erau peste tot.
Eraţi căsătoriţi când a aderat la Partidul Unităţii Naţionale?
Da, eram.
Vă rog, spuneţi-ne de ce a aderat.
S-a întâmplat demult.
Portretistica era una dintre puţinele căi prin care un artist îşi câştiga pâinea.
Şi soţul dv. credea în doctrina partidului?
Fostul meu soţ e apolitic, agnostic, apatic.
Îmi vin în minte alte câteva adjective,
- ...dar nu-şi au rostul aici. - Mulţumesc.
- Sunteţi asistenta lui Van Meegeren? - Da.
Şi totodată amanta sa.
Întreţinem relaţii amicale, atât în plan profesional, cât şi personal.
- I-aţi fost confidentă, ani de-a rândul. - Da.
L-aţi descrie pe dl Van Meegeren ca pe un spirit histrionic,
ca pe cineva dornic de a fi văzut, remarcat?
Care artist nu e?
L-aţi văzut vreodată pe Han falsificând un tablou de Vermeer?
Da, l-am văzut.
De multe ori.
Ştiaţi că ulterior le-a vândut pe sume exorbitante?
- Fireşte. - Asta vă pune în postura de complice.
Înţeleg.
Ce spuneţi de acesta? L-aţi văzut pictându-l?
- Da. - În 1939, în atelierul său din Amsterdam.
Da.
Han Van Meegeren a petrecut întregul an 1939 la vila sa din Franţa.
- Dacă nu l-am văzut pe acela... - Nu mai am întrebări.
Domnule Piller!
Aveţi întrebări pentru dra Henning?
Nu.
Şedinţa se suspendă până mâine.
Susţineţi-vă pledoaria, dle Piller.
Onorată instanţă, avem o ultimă dovadă.
Prea bine, dar grăbiţi-vă!
Îl chemăm ca martor pe Dirk Hannema.
Dle Hannema, recunoaşteţi acest tablou?
Da, mi-a parvenit recent pentru expertiză
de la biroul Comandamentului Aliat.
Şi care v-a fost părerea?
Păi l-am supus testelor şi examinării minuţioase de rutină...
Am aici declaraţia dv. în scris.
"Tabloul, cu titlul orientativ Iisus copil la templu,
pare o lucrare timpurie a lui Vermeer, din seria celor pierdute, pe teme biblice.
Lucrarea are o vechime estimată la 280 de ani
şi este o descoperire majoră şi importantă."
- Dv. aţi scris asta? - Desigur. Şi nu mă dezic.
Nu aţi petrecut mult timp analizându-l, aşa e?
Făcea parte, evident, din seria pe teme biblice.
Am reuşit să urgentez procesul...
Trebuie notat, onorată instanţă,
că dl Hannema a depus deja o ofertă pentru acest tablou,
sperând să-l achiziţioneze pentru Galeria Boijmans.
Şi ce relevanţă are asta?
Onorată instanţă, acest tablou nu are nici măcar un an.
A fost pictat de Han Van Meegeren cât a fost în custodia mea,
la Galeria Goudstikker.
Este de-a dreptul absurd!
Eu şi colegii mei am fost de faţă de-a lungul întregii execuţii,
de la cap la coadă, necunoscându-i scopul, pe atunci.
Dl Van Meegeren a pictat acest tablou încercând să-şi salveze viaţa.
Susţineţi că dv. i l-aţi trimis ulterior dlui Hannema spre autentificare?
Nu, a făcut-o asistenta mea, Minna Holmberg, prin Comandamentul Aliat.
Dar nu înainte ca procesul să fie definitivat.
Şi ce înseamnă asta?
Asta înseamnă că dl Van Meegeren a pictat tabloul,
iar eu şi dl Dekker l-am ajutat să-i dea patina timpului.
Procesul este destul de laborios,
dar, după cum vedeţi, este foarte convingător.
Altă elucubraţie!
Onorată instanţă, dacă-mi permiteţi, rog Curtea să remarce
că al doilea personaj din stânga e chiar căpitanul Joseph Piller,
temnicerul meu, pe care l-am pictat în stilul lui Vermeer.
Linişte!
Există o oarecare asemănare între dl Piller şi subiect,
dar e asta o dovadă?
Ar putea fi o simplă coincidenţă.
- Vă trebuie un control la ochi. - Dle Van Meegeren!
Se găsesc în această sală mai mulţi bărbaţi
care, cu o ţesătură pe cap, aduc cu discipolul acesta.
Onorată instanţă, avem aici dovada suficientă
care să justifice efectuarea unui test mai radical, ce nu dă greş.
Vă rog, răzuiţi o mică mostră din acest tablou
şi verificaţi dacă conţine răşină fenol-formaldehidică sau Bakelite,
un compus inventat acum nici 40 de ani.
Nu trebuie...
Treceţi în biroul meu!
Şi de l-ar fi pictat Van Meegeren,
nu rezultă că Vermeerul lui Göring, pentru care e judecat, e un fals.
Testaţi ambele tablouri. Testaţi-le pe toate.
Sunt piese de patrimoniu cultural inestimabile şi distrugerea lor e total...
Dle judecător, dv. vorbiţi de tablouri.
Eu vorbesc de viaţa unui om.
Eu... nu sunt convins.
Ăsta nu e un proces. E o punere în scenă.
A cuiva care vrea să scape de Van Meegeren cu orice preţ.
Cineva cu soţia căruia s-a culcat.
Cineva care n-a mai apucat din ciolan.
- Să fim serioşi! - Să vă spun un lucru.
Ei s-au convins şi când vor afla întregul adevăr,
după ce-l veţi fi aruncat pe Van Meegeren în gura lupului,
veţi fi următorul luat în colimator.
Mă ameninţi?
Da, al naibii să fiu de n-o fac!
Pungaş fudul ce eşti!
Consideră că ăsta este primul...
şi ultimul avertisment.
Te-a jucat pe degete, Piller.
Van Meegeren e magicianul şi tu eşti cea mai reuşită scamatorie a lui.
Te pomeneşti că la tine se rezumă cazul ăsta.
Te-ai spurcat la traiul îndestulat?
Crezi că o să-ţi dea un purcoi de bani
să le asiguri viitorul alor tăi?
Baftă la pronunţarea verdictului!
N-o să dureze mult deliberarea, nu-i aşa?
Cred că avem o şansă.
Tabloul ăla i-a convins.
Uitaţi-vă la toţi oamenii ăştia!
Le trebuie o victorie.
După o evaluare atentă a tuturor dovezilor prezentate,
Curtea a ajuns la concluzia unanimă...
că Han Van Meegeren...
este vinovat de colaborare cu inamicul în vreme de război.
Şi prin urmare, îl condamn la...
Linişte!
Şi prin urmare, îl condamn la moarte.
Linişte!
Nu merită asta!
Păstraţi ordinea! Linişte!
Nu se poate!
Piller!
Ce face?
Opriţi-l!
"H.V.M".
Han Van Meegeren. Acest tablou este un fals.
Toate sunt falsuri.
Până acum o clipă,
aceste tablouri erau considerate sublime şi inestimabile.
Acum nu-s bune de nimic, deşi nu s-a schimbat nicio tuşă.
Linişte!
Măi, copii, voi nu mai ştiţi cum se bea.
Încă o rundă!
Pe cine faci dumneata copil?
Mulţumesc.
Surpriză!
Pot să intru pentru o clipă, doar?
Mulţumesc.
Se cuvine să te felicit.
Te rog, nu-mi spune că ai venit să-mi dai Medalia de merit.
Nu, nici vorbă. Am venit, de fapt, să-ţi dau asta.
Un suvenir.
A dat de el asistentul meu, când strângeam lucrurile la galerie.
E un catalog al lucrărilor lui Van Meegeren.
Da, îl ştiu. Americanii l-au găsit în biblioteca personală a lui Hitler.
Te-ar putea interesa pagina cu dedicaţie.
Oamenii şi-au găsit eroul.
Eu am terminat cu cazul ăsta, dar cu tine cum rămâne?
Suntem tare încântaţi că ai venit, Joe!
Joseph, priveşte! Priveşte lumina de pe feţele lor!
Povestea noastră face înconjurul lumii.
I-am făurit Olandei aripi cu care să se ridice din cenuşă.
O izbândă asupra întunericului!
Oamenii tânjesc din nou la viaţă.
Vor să râdă, să bea, să nutrească speranţă.
Vor să viseze la vremuri mai bune.
Şi mulţumită ţie, pot şi o vor face.
Ai obţinut ce-ai vrut. Le-ai dat ocazia să perceapă adevărul.
Şi iată-l, negru pe alb, în toată splendoarea!
Eşti un adevărat erou, se pare.
Cred că nici tu nu ţi-ai imaginat atâta adulaţie!
Glumeşti? Mereu mi-am imaginat asta. Ia loc, te rog!
Ascultă... Joseph.
N-aş fi putut avea încredere în nimeni, aşa cum am avut în tine.
Sper că înţelegi asta.
Atunci poate mă ajuţi să înţeleg asta.
"Scumpului meu führer,
în chip de omagiu recunoscător.
Han Van Meegeren."
Emoţionant dar pentru Adolf Hitler,
din partea celui mai vestit vrăjmaş al naziştilor din Olanda!
În coloniile de odinioară, noi eram naziştii, da?
Am comis violuri, crime, am luat sclavi.
Ba chiar am azvârlit prunci în foc.
Şi statuile bărbaţilor care au condus acele glorioase cuceriri
tronează mândre în spaţiile noastre publice.
Vreme trece, vreme vine. Şi noi facem ce putem ca să supravieţuim.
Să păstrăm vie speranţa.
Cu tot ce avem mai bun,
chiar şi când o mai scăldăm.
Bravo! În cinstea artei!
Mie nu prea mi-a păsat niciodată de artă.
Dar acum ştiu că toţi artiştii cu adevărat mari
înfruntă cu dârzenie raşpelul criticilor şi al gloatei şovăielnice,
ca să-şi revendice locul în istorie.
Şi asta nu lasă loc de echivocuri.
De-aia şi negustorii pun aşa mult preţ pe artă.
Devin posesorii propriei fărâme dintr-un suflet incoruptibil.
Dar ţi-ai fi putut revendica locul în istorie ca artist.
Propriul tău nume, alături de cel al lui Hals, Rembrandt, Vermeer chiar.
Dumnezeu te-a înzestrat cu tot talentul din lume.
Şi totuşi l-ai irosit de tot.
Probabil că n-ai fost destul de dârz să treci prin foc şi pară.
Joseph, te rog.
Am avut încredere în tine, serios.
De-aia ţi-am luat apărarea.
Şi era cât pe ce să pierd totul.
Bucură-te de victoria ta, Han!
Victoria noastră.
HAN VAN MEEGEREN N-A MAI PETRECUT NICIO ZI LA ÎNCHISOARE.
A MURIT DE INFARCT LA ŞASE SĂPTĂMÂNI DE LA PROCES.
LA DATA DECESULUI, ERA CEL MAI ÎNDRĂGIT OM DIN ŢARĂ.
ÎN TIMP CE-ŞI AŞTEPTA EXECUŢIA LA NUREMBERG,
HERMANN GÖRING A FOST INFORMAT CĂ VERMEERUL SĂU ERA UN FALS.
DUPĂ SPUSELE MARTORILOR,
ARĂTA DE PARCĂ ABIA DESCOPERISE EXISTENŢA RĂULUI.
PENTRU EROISMUL DOVEDIT ÎN RĂZBOI,
JOSEPH PILLER A PRIMIT MEDALIA LIBERTĂŢII DE LA GUVERNUL SUA
ŞI A FOST NUMIT MEMBRU AL IMPERIULUI BRITANIC
DE CĂTRE REGATUL UNIT.
CURÂND DUPĂ PROCES,
JOSEPH A PORNIT O AFACERE ÎN DOMENIUL CROITORIEI.
PRIN ANII '70, FAMILIA A ÎMBRĂŢIŞAT
CONFORTUL UNUI TRAI LINIŞTIT ÎN MALLORCA.
NU SE ŞTIE CÂTE FALSURI A VÂNDUT VAN MEEGEREN ÎN TIMPUL VIEŢII,
DAR E CONSIDERAT CEL MAI DE SUCCES FALSIFICATOR DE ARTĂ
DIN TOATE TIMPURILE.
ULTIMUL VERMEER
Subtitrare tradusă de Elena Mitulescu