DrSi predstavlja OSTRŽEK
Dober dan, Pepe.
Dober dan. –Dober dan.
Dober dan.
Ti kaj prinesem? –Meni?
Ne, ne. Hotel sem …
Hotel sem se samo ogreti. Zunaj hudo zebe. Si videl?
Seveda.
Malce bi posedel, da se ogrejem.
Kar izvoli. –Hvala.
Oprosti. Skoraj bi si polomil nogo. Poglej si to.
Vsak hip se lahko razbije. –Ne bo se razbil.
Hitro ti ga lahko popravim. Ne bo drago.
Stol je trden, ne skrbi.
Prav. Kakor hočeš.
Ta noga …
Oprostite, ampak … Miza je nagnjena na desno.
Miza? –Tu ne moreš jesti.
Ne. –To je že bolj resno.
Vzela bi mi nekaj dni. Jutri jo odnesem in ti jo popravim.
Pepe, v redu je, ne skrbi. –No, prav.
Potem pa grem. Na svidenje.
Vrata pa kar uhajajo iz rok. Za na odpad so.
Ko prideš, se ne odprejo. Ko greš, se ne zaprejo.
Naredim ti jih kot nova. –Ni treba, pridi sem. Usedi se.
Nič te ne bo stalo. –Usedi se. Ni treba.
Pridi jest, to je na račun hiše.
Da mi ne boš še razstavil krčme.
Prav.
Ampak vrata moraš zamenjati. –Vem.
Tu imaš še kruh s sirom. –Hvala.
Ampak nočem več pripomb. Prav?
Saj ne rečem takoj. Nekaj dni bodo še zdržala.
Z mizo pa ni tako hudo. –Popravila se je.
Tudi stol kar dobro drži.
Prišla je zabava! Prišlo je veselje!
Za vse otroke in družine!
Veliko lutkovno gledališče!
Sprejemamo tudi hrano! Zabava je zagotovljena!
Oprostite. Kakšne pa so te lutke?
Lutke so. –Lesene?
Seveda. Kakšne pa? –Res?
Smem pogledati? –Ne. Pohitite!
Nocoj. Samo za štiri solde.
Najlepše lutke na svetu! To bo čudovita predstava!
Za vse otroke in mamice!
Prave lutke! Rekel sem, da ne smete.
Saj se bolj malo vidi. Hotel sem samo …
Prav. Hvala. –Se vidiva nocoj. Pohitite!
Otroci, tecite povedat mami.
Čaka vas najlepša predstava vseh časov.
Mojster Višnja?
Mojster Višnja!
Višnja.
Višnja, kaj pa počnete na tleh? –Nič.
Jaz sem.
Je vse v redu? –Ja. Povejte.
Prišel sem vas prosit uslugo.
Davi me je prešinila krasna zamisel.
Me slišite? Vam povem? –Ja.
Pomislil sem, da bi izdelal leseno lutko.
Pa ne običajne lutke.
Tako, ki bo najlepša na svetu, da bodo ljudje kar osupnili.
Tako, ki jim bo jemala sapo.
In s to lutko bom prepotoval svet in si pošteno služil kruh.
Celo ime že imam.
Pomislil sem, da bo Ostržek. Mar ni lepo ime?
Ja. –Višnja?
Po pravici povejte. Ste pili? –Ne. Nisem pil.
Pili ste. Saj vem. Meni lahko priznate.
Pepe, kaj hočete od mene?
Samo uslugo. Saj veste, da vas imam rad.
Od nekdaj vas imam rad. –Ja.
Mojster Višnja, če vam le ni odveč,
bi vas prosil za kos lesa, saj ta hip nimam ničesar.
Imate kos lesa? –Ja. Ja.
Imam ga, imam.
Tega vzemi.
Kaj pa pravite? Ste res pijani? Prevelik je.
Vzemi ga. –Ne morem. Dajte mi ostanek.
Podarim ti ga. Tega ne. Potrebujem ga.
Podarim ti ga. –Višnja … Naj si ga ogledam.
Mejduš, saj v življenju še nisem videl tako lepega polena.
Iz tega bom stesal čudovito lutko.
Takole. Še malo, pa bo.
Me slišiš, Ostržek? Me slišiš?
Dajmo, Ostržek.
Ostržek. Reci kaj.
Premakni usta za očeta. Že vem. Reci: "Očka".
Oč-ka. Poglej.
Oč-ka.
Daj no.
Ostržek.
Oč-ka.
Očka.
Rodil se mi je otrok. Rodil se mi je otrok.
Sinčka sem dobil. Slišite?
Postal sem očka. Postal sem očka.
Kaj se dogaja? –Remigio.
Veš, kaj je? Dobil sem otroka. –Mar res?
Čestitam. –Hvala. Postal sem oče.
Pepe. –Barbara. –Kaj pa je?
Prišel sem ti povedat. Dobil sem otroka, oče sem.
Kar iz danes na jutri? –Iz danes na danes.
Se delate norca? –Ne.
Veseli me, a zdaj le pojdite spat. Vse ste zbudili.
Nisem hotel. Hotel sem razglasiti, da se mi je rodil otrok.
Še čisto malo. Čisto malo.
Poglej.
To si ti, Ostržek. Si si všeč?
Si si všeč? Ti je všeč, kakšen si? Meni zelo.
Ostržek, pozorno poslušaj. Očka te bo naučil hoditi.
Lepo moraš znati, da ne boš padel in se udaril.
Zato le previdno. Glej, naučil te bom.
Najprej eno nogo, potem drugo. Ena, dve.
Glej me. Ena, dve.
Ena, dve. Ena, dve.
Tako boš čez dva ali tri dni lahko že hodil sa …
Ostržek. Ostržek! Si se že naučil?
Ostržek! Ostržek!
Ostržek. Še dokončal te nisem in že si tako nespoštljiv?
Slabo sva začela, sinko. Zelo slabo.
Očka, grem!
Ubogaj očka. Pridi nazaj.
Na pomoč!
Na pomoč.
Ostržek!
Ostržek.
Kdo me kliče?
Jaz sem, muren Modrec. V tej sobi živim že nad sto let.
Videl sem, kako si ravnal z očetom.
Razodel ti bom veliko resnico
Gorje otrokom, ki ne ubogajo staršev.
Nikdar se jim ne bo dobro godilo.
Če pa nočem ubogati. –Kako pa bo, ko boš v šoli?
Saj nočem hoditi v šolo.
Ubogi Ostržek. Prav smiliš se mi.
Zakaj pa? –Ker si lutka.
In, kar je še huje, ker imaš leseno betico.
Zdaj pa te imam dovolj. –Samo, ker sem to rekel?
Tega ne prenesem. –No, vidiš? Lesena betica.
Dovolj! Utihni! –Lesena betica. –Dovolj te imam.
Au.
Kdo je? –Ostržek. Si doma? Iskal sem te.
Jaz sem, očka. Odpri. –Že grem.
Očka! –Ostržek, odpri. –Ne morem, nimam več nog.
Kako nimaš nog? Odpri. –Nimam več nog. –Počakaj.
Hitro, očka.
Ostržek. Ostržek, tukaj sem.
Očka že gre. Nič ne skrbi.
Poglej to. Kako si si zažgal noge?
Zaspal sem z nogami ob ognju.
Zaspal si z nogami ob ognju? Ostržek! Paziti moraš.
Kaj pa, če ne bi prišel? Bi se še sam vnel?
Poglej to. Pa tako lepe noge sem ti naredil.
Tako so mi bile všeč.
Kaj bova zdaj? –Bi mi naredil nove?
Ne. Potem boš spet zbežal. To naj te izuči.
Prosim te. –Rekel sem ne.
Komaj si se naučil hoditi, si jo ucvrl.
Ves dan sem te iskal. Ne bom ti jih naredil.
Prosim, očka, prosim.
Ne. –Naredi mi jih. Prosim te.
Ostržek, zaspi. Nehaj mahati z nogami. Nehaj.
Nehaj. So pa res lepe, kaj?
Dovolj. –Nove so, očka.
Že, ampak jutri jih boš preizkusil.
Zgodaj moraš vstati. Le zaspi, zjutraj morava v šolo.
In z drugimi otroki se boš naučil brati in pisati z abecednikom.
Kaj pa je abecednik?
Kaj je abecednik? To je knjiga, v kateri so črke.
Razumeš? Če boš šel v šolo, ga morava kupiti.
Kupiti …
Cecconi, dobro jutro. –Pepe. Dobro jutro.
Potrebujem abecednik. –Seveda. –Hvala.
Takole. Ne morem prav takoj plačati …
Nekaj plačil pričakujem. Potem pa takoj poravnam.
Že, ampak kaj pa bo, če ne bodo plačali?
Seveda bodo plačali. –Ne.
Potrebujem ga. –Vem. Žal mi je. –Še danes.
No, prav … Bi vzel v zameno mojo suknjo?
Poglej, kaj moram narediti.
Poglej, kako je lepa. Dam ti jo kot predujem.
Stara je že nad sto let. Kdo mi jo bo kupil?
Ne razumem. –Stara je že sto let.
Sto let? Tale nima 100 let, temveč 200.
To je starina za zbiratelje. Veš, kdo je bil lastnik?
Dedek markizinega dedka.
Pomisli. Hvala.
Je tudi jopič pripadal dedku markizinega dedka?
Jopič? Bi imel tudi jopič? –Skupaj bi ju prodal.
Jopič in suknja. –Pri tem mrazu? No, prav.
In ja, tudi jopič je pripadal dedku markizinega dedka.
Kaj pa hlače? –Ne.
Bile so od mojega dedka, ne pa od markizinega.
Anna, Albertina. Sina spremljam v šolo
Podvizajva se, da ne zamudiva. Pridi, Ostržek.
Mojster Višnja. Prav vas sem iskal.
To je poleno, ki ste mi ga dali. –Dober dan.
Priden. Mar ni mojstrovina? Ime mu je Ostržek.
Moj sinček je.
Višnja. Višnja?
Moj sinček je. Višnja?
Ste spet pili, kaj?
No, prav. Na svidenje, Višnja. Pa le manj pijte. Pridi.
Prišla je zabava! Prišlo je veselje!
Kaj pa je?
Očka. Kaj je tam? –Lutkovno gledališče.
Tam so tvoji bratje in sestre. Ampak ti si najlepši med vsemi.
Kaj pa počnejo? –Lutke so.
Zabavajo se, ljudi spravljajo v smeh.
Pojdiva v šolo. Če boš marljiv, bova morda šla pogledat. Pridi.
Takole. Adijo, Ostržek. –Adijo, očka.
Glej, da boš najbolj priden. Obljubiš?
Adijo.
Adijo, sinček moj.
Sina sem pripeljal v šolo.
Si lutka? Kje pa imaš niti?
Izvoli. –Nimam niti.
Iščeš delo? –Ne, prišel sem gledat.
Štiri solde stane. Jih imaš? –Ne. –Potem pa adijo.
Pohitite. Kmalu se začne. Pohitite, samo še nekaj mest je.
Ne smeš noter. Zadnja predstava!
Imaš štiri solde? –Nimam, žal. –Skoraj je že polno.
Oprostite. Bi mi dali štiri solde?
Štiri solde? Kaj pa mi daš v zameno?
Očkov abecednik. –No, pokaži mi ga.
Kako sem utrujen. Danes se mi prav nič ne ljubi.
Že vem. Delal se bom gluhega, da mi ne bo treba delati.
Harlekin, prinesi mi zdravilo. –Naj ti grem po krilo?
Kakšno krilo? Po zdravilo. Teci v lekarno.
Kakšno mlekarno? Tu ni nobene mlekarne.
Mlekarno? –Ste jo vi kje videli? –Ne!
Kje imaš pamet? –Žamet? Pa ga res nimam.
Kaj pa vi? –Ne.
Kakšen žamet? Pamet! Hudiča, no.
Hudič! –Kdo me kliče? –On te je poklical.
Jaz? Ti prismoda. Pa le ni gluh, kaj?
Po pravici povej. Kdo je bil? –Harlekin.
Glas resnice. Kdo ga je poklical? –On!
Pantalone! Pantalone ga je poklical!
Odločita se! –On se dela norca.
Bedim ali sanjam? Sveta nebesa.
Tisto je lesena lutka. –Ja. –Lutka kot mi.
Pa res. Kako ti je ime? –Ostržek.
Ostržek, pridi med lesene brate in sestre.
Pridi, Ostržek.
Pridi.
Ostržek.
–Naš brat si.
Zbeži, Ostržek. Zbeži. –Stran od tod.
Kaj se dogaja? –Zbeži. –Zakaj?
Zbeži.
Pridi sem. Ti!
Kdo pa si? –Ostržek.
Kje pa imaš niti? Nimaš jih.
Z menoj pojdeš. Nadaljujte predstavo.
Colombina! Colombina!
Na pomoč. –Dajmo. Nadaljujte predstavo.
Ti pa z mano. Pridi.
Oprostite. –Ja? –Ne zapirajte. Eden še manjka.
Nobenega ni več.
Ne, moj sin še manjka. Davi sem ga pripeljal.
Če vam pravim. Kakšen pa je?
Otrok je. Lep. Z rdečo čepico in obleko.
In z novim abecednikom. Ime mu je Ostržek.
No, in lesen je.
Lesen? Kar je tu lesenega, so samo še stoli.
Kako stoli? Tu mora biti, davi sem ga pripeljal. Poglejte.
Če je tak, raje poglejte, ali je v lutkovnem gledališču.
Delo me čaka. Bodite dobri. –V lutkovnem gledališču?
Cecconi? Cecconi. –Tu sem.
Ni bilo tu lutkovno gledališče? –Bilo, ampak odšli so.
Kam pa so šli? –Tega pa ne vem. –Nisi videl?
Si mogoče videl rdečo lutko? Moj sinček je. Ja?
Šel je na predstavo, potem pa … Ne vem.
Ne veš.
Prijeli so ga. Ukradli so mi ga.
Preveč je bil lep. Predobro sem ga stesal.
Vzeli so mi Ostržka. Vzeli so mi sinčka. Našel ga bom.
Moram ga najti, pa če bom moral prečkati morje.
Našel ga bom.
Ugasnil bo.
Ogenj je treba znova zanetiti. Orožnika.
Prinesita novo lutko. Lepo bo gorela.
Pustite me! Nočem umreti. Rešite me!
Prosim vas! Nočem umreti! Rešite me!
Kihnil je. Dotakni se njegovega srca in rešen boš.
Nočem umreti in pustiti ubogega očeta samega.
Nikogar drugega nima.
Koštrun je napol surov. –Očka bi naredil vse zame.
Lačen sem. –Nikar.
V ogenj z njim. –Očka ima samo mene.
Ne pustite, da tako umrem. –Izpustita ga.
Očka gotovo ne bi bil vesel, če bi te vrgel na žareče oglje.
Ubogi starček …
A če naj ti prizanesem,
je treba pomilovati tudi mene, ki sem lačen.
Ne maram napol surovega koštruna.
Namesto tebe moram vreči koga drugega.
Prinesita Harlekina. Dajmo. Na ogenj z njim.
Harlekina? –Harlekina, ja. Dajmo.
Ne. Nočem umreti. –Zakaj njega? –Ne zažgite me.
Nikar njega. –Njega ali tebe. Dajmo.
Pustite ga. Raje vrzite mene v ogenj.
Nočem umreti. –Pustite ga. –Stojta.
Dobra lutka si.
Priden. Pridi k meni in poljubi me.
Če je tako, se bom nocoj zadovoljil …
Z napol pečenim koštrunom.
Po Ostržkovi zaslugi je Harlekin pomiloščen.
Hvala, Ostržek.
Hura, rešeni smo.
Ostržek.
Pridi.
Kako je ime tvojemu očetu? –Pepe. –Kaj je po poklicu?
Siromak. –Kaj prida zasluži?
Toliko, da nima prebite pare.
Kako pa ti je sešil obleko?
Iz svoje odeje. –Res?
Res je reven. Potem pa ná.
Tu imaš pet zlatnikov. Takoj mu jih odnesi.
Pet zlatnikov? Najlepša hvala, g. Ognježer.
Na zdravje. –Hvala.
Pojdi.
Adijo. –Adijo, Ostržek.
Adijo, Ostržek. Še kdaj nas obišči. –Adijo, Ostržek.
Srečno pot.
Lepo ga pozdravi v mojem imenu.
Najlepša hvala, g. Ognježer. –Adijo. Lepo ga pozdravi. Adijo.
Oprostita.
Mogoče vesta, kje je moj očka?
Jo vidiš? –Vesta, kje je Pepetova vas?
Ribe loviva, odidi.
Čim prej ga moram najti.
Au! Riba je bila.
Škoda. Rad bi mu dal teh pet cekinov.
Pet cekinov?
Počakaj. Počakaj malo.
Pomagala ti bova. –Pomagala. –Si rekel pet cekinov?
Res ima pet cekinov.
Pet cekinov. –Pet cekinov. –Zlatih. –Zlatih.
Kaj boš z njimi? –Kaj boš?
Očetu bom kupil novo suknjo, zase pa abecednik za šolo.
Suknja je lepa misel. –Lepa misel.
Abecednik za šolo pa … –Abecednik za šolo. –Abecednik …
Veš kaj? Jaz sem se toliko učil, da sem skoraj ostal brez noge.
Brez noge. –On je skoraj oslepel. –Oslepel.
Poslušaj me. –Poslušaj ga. –Dam ti nasvet. –Nasvet.
Dam ti ga, ker si lep. –Ker si lep.
Jaz sem Zvitorepec. –Ostržek.
Zelo lepo ime. –Jaz pa Brljav. –Ostržek. –Zelo lepo ime.
Skratka, povej mi, če že nameravaš kupiti suknjo …
Bi naredil iz petih cekinov 50? Ali pa sto?
Petsto? –Petsto? –Tisoč? –Tisoč.
Dva tisoč? Bi hotel? –Bi hotel?
Tako veliko? –Ja. Povedal ti bom, kako.
Zdaj smo prijatelji, lahko ti povem. Ampak nihče nas ne sme slišati.
To je skrivnost.
Vem za polje, ki mu pravijo Polje čudežev.
Tu blizu je. –Tu blizu.
Skupaj lahko gremo tja.
Tam vzamemo cekin.
Skopljemo jamico in vanjo fino zakopljemo cekin.
Potem ga zalijemo z veliko vode. –Veliko vode, veliko, veliko.
Počakamo nekaj ur. In potem? Potem vzklije.
Vzklije, vzklije. –Vzklije, vzklije, vzklije.
In zraste drevo, polno cekinov. –Drevo, polno cekinov.
Iz enega cekina zraste drevo s 500 cekini.
Si za? –Si za? –Kako lepo.
Ja. Gremo tja? Ja?
Ja. –Pojdimo. Potem pa še nekaj.
Če že moramo čakati do zore, bomo šli v krčmo.
Da malce prigriznemo in se bolj spoprijateljimo.
Malce prigriznimo in počakajmo, ob zori pa posadimo cekine.
Drevo pa bo zjutraj vzcvetelo. –Nisem lačen.
Nič zato. Malce bomo prigriznili. –Čisto malo.
In ob zori bo zrastlo drevo s 500 cekini.
Iz enega jih bo nastalo 500. Iz dveh pa 1000. Veliko drevesc.
In če presadim 1.200 cekinov?
Jih bo zrastlo še več? –Ja.
Rekel si, da bo to le prigrizek. –Slasten prigrizek.
Ampak … –Dobro je.
Ampak če …
Tu je mozeg.
Če posadim pet cekinov,
koliko jih bo zrastlo?
No, kot prvo, govori tiše. –Tiše.
Da kdo ne sliši. –Da ne slišijo. –Če posadiš en cekin, jih bo 500.
Če jih posadiš pet, pa 2.500.
Pusti, da malce prigrizneva.
2.500? Tako veliko? Vama lahko dam 500?
Ne! Nisva se razumela. Nisva se razumela
Žališ naju. –Žališ.
Presneto perje. Tega ne počneva iz sebičnosti.
Pomagava ti iz prijateljstva. Saj si najin prijatelj.
Smo prijatelji? –Smo. –No, torej?
Zakaj ne gremo kar zdaj?
Prišli smo nekaj prigriznit. Potem se malce odpočijemo.
Ob zori pa pojdemo tja.
Ostržek. Pridi.
Poglej. –Poglej.
Ti je všeč? Si videl, kako se je razcvetelo?
Ni lepo? Si videl?
Ti pa nisi verjel. Poberi cekine. Tvoji so. Teci.
Cekini. –Poberi jih. –Cekini.
Više skoči. Hop.
Ne doseže jih. Majhen je, ta najin prijatelj.
Pomagala ti bova. Zato pa sva tu. Prijatelji smo.
Tega vzemi. Pa tega in tega. In tega in tega.
Tistega tamle. –Katerega?
Koliko cekinov. Koliko cekinov za tvojega očka.
–Koliko cekinov za mojega očka.
Koliko cekinov za tvojega očka. –Tukaj. Še tam.
Koliko cekinov za tvojega očka.
Zbudi se, polnoč je.
Kdo je? –Krčmar.
Sta tovariša pripravljena? –Odšla sta že.
Rekla sta, da te pričakata na koncu gozda.
Treba je še poravnati račun. –Nista plačala?
Ne, nista te hotela užaliti.
Užaliti? –Ja.
Vstani, dajmo. Spodaj te počakam.
Ostržek. Ostržek.
Kdo me kliče? –Jaz sem. Rad bi ti dal nasvet.
Vrni se domov. Odnesi še zadnje štiri cekine očetu,
ki joče in obupuje, ker te več ne vidi.
Ne morem nazaj. Očka bo jutri imel 2.000 cekinov.
Poslušaj me, Ostržek.
Ne zaupaj tistim, ki obljubljajo, da boš obogatel čez noč.
Taki ljudje so norci ali goljufi.
Ubogaj me, vrni se domov. –Naprej bom šel.
Zapomni si, da se svojeglavi otroci prej ali slej pokesajo.
Prav. Lahko noč, muren. Zdaj pa utihni.
Lahko noč, Ostržek.
Nebo naj te varuje roparjev. –Molči.
Roparji ne obstajajo.
Roparja sva. –Roparja. –Daj nama cekine.
Očku jih moram dati. –Daj nama cekine. –Cekine.
Cekine. –Ne dam. –Zgrabi ga.
Prosim vas, odprite. Odprite.
Lovijo me. Prosim vas. Ne vem, kaj naj.
V tej hiši ni nikogar. Vse je pomrlo.
Kako nikogar? Saj te vidim. Prosim te, odpri mi.
Tudi jaz sem umrla. –Umrla?
Počakaj, no. Ne puščaj me samega.
Zgrabi ga. Daj nama cekine. Pridi sem.
V usta jih je dal. Vzemi jih. –Grize.
Obesiva ga.
Izpljuni jih, sicer te obesim na drevo.
Noga mu še trza, čeprav rahlo.
Počakati morava, da umre. Potem ne bo več grizel.
Takrat mu odpreva usta in mu vzameva cekine.
Cekine.
In pojdeva v krčmo. –V krčmo.
Kaj prigriznit. –Prigriznit.
Kaj malega. –Kaj malega. –Poglejva.
Malce še trza. Počakajva
Oče moj. Ko bil bi tu …
Dobra vila. Zdravniki so prišli.
Tudi muren je prišel. –Naj vstopijo.
Zdravniki. Izvolite, vstopite.
Pridite. Izvolite.
Ste zloščiti tla?
Oprostite. Saj veste, polž …
Kaj hočemo …
No, prav. Pa preglejmo bolnika.
Dihaj. Močneje.
To je banalen primer hudega deblitisa.
Hud deblitis imaš. –Kaj pa govorite, dr. Vran? –Zakaj?
To je vendar hud primer morbusa lesoruma.
Po domače lesnitisa. –Lesnitis imaš.
Kaj sem ti rekel? Nikoli ne ubogaš. –Kaj pa pravita ne vlakna?
Vlaknast je, ampak tudi okrušen. Potreben je smolnega obkladka.
Spoznate se na lesnitis, ampak to je hud deblitis.
Oprostite. Kaj torej porečete? Bo možic živel ali umrl?
Možic bo preživel. –Umrl bo. Umrl.
Preživel bo. –Ni mu pomoči. Lesnitis ima.
Bodite že tiho. Deblitis je. –Umrl bo.
Odidite. –Ostržek, posvaril sem te.
Nisi me ubogal. Ničkolikokrat sem ti rekel.
Moraš me poslušati. Moraš me poslušati.
Prav? Adijo.
Pohiti, možic ima vročino.
Le mirno.
Vsaka stvar zahteva svoj čas.
Vse je treba početi polagoma.
Izpij zdravilo in v nekaj dneh boš zdrav.
Je sladko ali grenko? –Grenko je, ampak dobro ti bo delo.
Ne morem. –Daj no, Ostržek. Samo zdravilo je.
Grenko je. –Kako sitnariš.
Če ne boš vzel zdravila, ne boš ozdravel.
Ni res. –Je. Tvoja bolezen je huda.
Ni mi mar. –Ne? Kaj pa, če boš umrl?
Ni mi mar. –Ni ti mar? –Ne.
Se ne bojiš smrti? –Ne. –Ne? –Ne.
Bomo videli. Naj vstopijo.
Bomo videli. –Pridite.
Izvolite. –Semkaj.
Semkaj. –Drsi se.
Kdo pa so?
Nisi vzel zdravila, zato so prišli pote.
Pome? Nočem umreti! Prosim te, vila.
Kaj pa naj? –Daj mi zdravilo. –Počakajte.
Zdaj želi zdravilo. –Zdaj smo že tu.
Ne moremo nazaj s prazno krsto.
Žal mi je, Ostržek. Je, kar je.
Prej bi moral pomisliti. Zdaj smo tu in krsto gre napolniti.
Napolniti? –Pomagajte mi.
Ne. Ne.
Prosim te. Nočem umreti. –Počakajte.
Pojdite. –Škoda je oditi prazne krste.
Pa pojdimo. –Pojdimo.
Na tri. Ena, dve, tri. Gremo.
So odšli? –Ne.
Odhajajo? –Ja.
Pa zdaj? So že odšli? –Ne.
Previdno. –Pa zdaj? –Stopnice!
Aua. –Ja.
No, le zlezi izpod rjuhe in izpij zdravilo.
Zdaj ko si zdrav, mi lahko poveš, kaj se ti je zgodilo.
Bil sem v lutkovnem gledališču. –Zakaj pa?
Ker je bila šola zaprta.
Čakal sem, da jo odprejo.
Zato sem šel v lutkovno gledališče.
Si vstopil brezplačno?
Ja. Spustili so me.
Kaj se dogaja? –Nič.
Ne zmeni se za to. In potem? Povej.
Ognježer mi je dal pet cekinov. –In potem?
Izgubil sem jih, potem pa v gozdu srečal roparja.
Pa ti nihče ni rekel,
da pazi in ubogaj?
Ne, nikogar nisem srečal.
Kaj se dogaja mojemu nosu? –Nič.
Nos ti je zrasel, ker si lagal. Pazi, kam ga obračaš.
Ustavi ga. Ustavi ga, preden razbije vse.
Pazi, udaril me boš. Udaril me boš.
Ustavi ga, prosim. Vse bo razbil. Au!
Si tu?
Bu!
Močno se primita, ker bom pospešila.
Pripravljena? Gremo.
Poglej, kako drvim.
Lasje
so ji vedno
pokrivali obraz.
Ko bo zaspala, se bova šla igrat.
Glavo
ji je krasil venec.
Pridi.
Obleko pa
ogromno biserov.
Pojdi, Ostržek. Poišči očeta in se vrnita sem.
Pa le previdno. –Prav. Adijo, vila.
Adijo. Koder, pozdravi Ostržka.
Adijo.
Dajmo, samo prigrizek.
Samo prigriznila bi.
Ostržek. –Ostržek.
Prijatelja. –Kako sva te vesela.
Kaj pa vidva tu?
Čakava, da se sprosti miza. –Miza.
Da nekaj prigrizniva, saj veš. Rada imava prigrizke.
Kam si izginil? –Jaz? Kam sta izginila vidva?
Iskala sva te. –Iskala.
Ko bi vedel, kako sva te iskala.
Kaj se ti je zgodilo?
Hodil sem po gozdu in srečal roparja.
Roparja? –Ja. Skušal sem jima uiti.
Oprosti, če te prekinjam. Kdo pa sta bila? Ne veš?
Ne. –No, samo vprašam. Kar povej.
Pri neki hiši sem prosil pomoč, a niso odprli.
Roparja sta me prijela in me obesila na drevo.
Naslednjega dne pa me je rešila vila.
Vila. –Ker sta me roparja obesila.
Vila pa te je rešila? –Ja.
Dovoli vprašanje. Še imaš tiste cekine?
Ja, tu so. –Kako lepo. To so pravi prijatelji.
Prijatelji. –Kaj praviš?
Kaj pa je? –Današnji ostanki.
Kaj naj z njimi? –Kar si včeraj. Pojej jih.
Oprostite … Ostanke mi daje? –Ostanke.
Če pa sva čakala na mizo. Kakšni ostanki?
To bo pomota. –Pomota. –Ostanke?
Počakaj …
Res so ostanki. Vedite, da ne bova jedla ostankov.
Lahko jih pojem v znak protesta. Mizo sva čakala.
Pojdimo na Polje čudežev. Imaš vse cekine? Pojdimo.
Tako, Ostržek. To je Polje čudežev. Ti je všeč?
Ja? Lepo je.
Tako? –Globoka naj bo. Tako.
Odlično. –Odlično. –Zdaj pa cekine.
Dobro jih zasuj. Zakrij jih. –Zakrij. –Z listjem.
Odlično. Zdaj pa jih zalij z vodo.
Z vodo, z vodo. –Jaz ne morem, zaradi noge.
On pa je slep. –Slep.
Ti pojdi. Vidiš tista drevesa? Za njimi boš našel ribnik.
Tam zajemi malo vode. Obilo vode.
Zalili bomo in zrastlo bo drevo. –Grem? –Pojdi.
Za drevesi. Pojdi, Ostržek.
Teci, teci. Teci, Ostržek, izgini.
Tukaj? –Ne, še naprej. Še.
Teci, Ostržek. –Teci.
Za drevesi je ribnik.
Pojdi. Izgini, utoni v ribniku.
Odšel je.
Prijatelja, kje sta?
Prijatelja.
SODIŠČE
Zvitorepec in Brljav sta mi povedala za polje.
Tam posadiš cekine, da jih zraste še več.
Kaj? –Glasneje govori.
Rekla sta, naj grem po vodo, da bomo zalili prst.
Ko pa sem se vrnil,
da bi zalil cekine, ki sem jih zakopal …
Si jih zalil?
Ja … –Tako sta rekla?
Moral sem izkopati jamico, jo zakriti in zaliti.
Ko pa sem se vrnil, cekinov ni bilo več.
Jamica je bila prazna. –Ja.
Revček. Kdo sta bila ta dva?
Zvitorepec in Brljav. –Zvitorepec in Brljav?
Ju poznamo? –Ne.
Ne poznamo ju. Kaj torej želiš? Kaj zahtevaš?
Zahtevam pravico. Naj mi vrneta štiri cekine
in enega, ki sem ga dal krčmarju, čeprav sta jedla samo onadva.
Zahtevaš …
Torej sta te okradla? –Ja. –Potlej si nedolžen.
V ječo z njim. –V ječo?
Če pa sem nedolžen. –Kdor je nedolžen, gre v zapor.
Zakaj? –Tako to gre v tej deželi.
Zakaj v zapor? –Nedolžni sodijo v zapor.
Potem naj še nekaj povem. Tudi sam sem lopov.
Počakajta. Kaj si rekel?
Tudi jaz sem lopov. –Stopi sem.
Tudi jaz sem kradel.
Kaj si ukradel? –Ukradel sem prašiča.
Prašiča? To pa res ni nič takega.
Pa tudi kokoš. –Kokoš, prašič. Ne, ne, ne.
To je premalo. Premalo, premalo.
Saj res, ukradel sem tudi dragulj.
Dragulj? –Zlat in srebrn. –Potem pa ja.
Dobro. Zelo, zelo dobro. Osvobodita ga.
Lepo, čestitam.
Toliko sem že ukradel, da se komaj še spomnim.
Očka. Očka. Jaz sem, Ostržek. Odpri.
Ostržek. Kaj počneš?
Očeta ni več doma. Že dolgo ga ni več.
Tebe je šel iskat. –Kam me je šel iskat?
Rekel je, da te bo povsod iskal.
Obupoval je in jokal.
Rekel je, da pojde na konec sveta, da te le najde, do Novega sveta.
Kje pa je Novi svet? –Tamle daleč.
Treba je prepluti morje.
Kje pa je morje? –Otrok, morje je tam daleč.
Tebe je iskal, otrok. Pojdi. Pa le previdno. Teci.
Vrni se!
Nevarno je! Morje je zahrbtno! Vrhi se!
Vrni se! Vrni se!
Ne bo ti uspelo!
Vrni se!
Počasi, brez hitenja.
Polž.
Kje pa je vila?
Kako je zrastla. –Pojdi.
Zakaj je velika? –Pojdi k njej.
Enaka obleka, enaki lasje. –Jaz sem.
Kako si to storila? –To je skrivnost.
Objemi jo.
Kako si tako zrastla? Tudi jaz bi rad zrastel.
Ti ne moreš zrasti.
Zakaj ne? –Lutke ne rastejo.
Rodijo se kot lutke, živijo kot lutke in umrejo kot lutke.
Ampak jaz nočem vse življenje biti lutka.
Rad bi bil deček kot drugi.
To boš postal, če si boš zaslužil in se lepo vedel.
Kako si bom to zaslužil?
Postani priden.
Od jutri boš hodil v šolo in se učil.
Prosim? –V šolo boš hodil in se učil.
V šolo? –Ja.
Pa poglejmo, ali si se učil.
V ogradi je 18 ovac.
Ponoči jih sedem zbeži.
Koliko ovac bo zjutraj našel kmet?
Osem.
Iztegni roko.
Na čičeriko.
Naprej.
Pridi, dajmo. Semle.
Snemi čepico pred učiteljem. Odslej boš vsak dan tu.
Kar meni ga prepustite.
Poglejmo, ali si pripravljen.
Osemnajst hrušh hrat dve.
Ne veš? –Ne vem. –Ne veš? Iztegni roko.
Na čičeriko. Na čičeriko.
Zdaj pa prepišite, kar bom napisal.
Učitelj
je kot drugi
oče
za
svoje
učence.
Počakaj. S tabo grem. –Pridi.
Jutri greva krast nekam, kjer imajo klobase, šunko, sir.
Previdna bova morala biti. Gospodar me je zadnjič s palico.
Kdo je?
Kdo trka ob tej pozni uri?
Jaz sem. –Kdo?
Ostržek? –Kateri Ostržek?
Leseni možic.
Tisti možic, ki je vili obljubil,
da bo hodil v šolo in se učil?
Potem pa jo je popihal.
Tisti možic? Si prepričan?
Ja, prav tisti. Prosim te, odpri mi.
Mi lahko odpreš?
Obljubim, da ne bom več zbežal.
Mi odpreš?
Polžek. Odpri, prosim te.
Ostržek.
Vila je rekla, da ti tokrat oprosti.
Ampak drugič ti ne bo več odprla.
Izvoli. Pojdi v šolo in bodi priden.
Kdor ne hodi v šolo …
Bo vedno neveden. –Kje je Trlica? –Ne bo ga več.
Zakaj? –Ne vem.
Dela z očetom na poljih. –Zakaj dela z njim? –Ne vem.
Kdaj se bo vrnil? –Ne vem.
Med poukom se ne govori. Roke.
Te ne boli? –Ne.
Pridni otroci …
Dve.
Tako, ja.
In ko
je za to
izvedel …
Zdaj bova izvedla čarovnijo.
Čarovnijo? –Ja.
Tako naredi.
Odločno je sklenil,
da bo poslal čudovito … –Zdaj.
Kočijo.
Pastir ima v ogradi 300 ovac.
Ponoči jih 47 zbeži, ampak tri se takoj vrnejo.
24 jih zboli. Devet jih pogine, preostale pa ozdravijo.
In potem dve zbežita. Koliko jih ostane?
245?
Pravilno. Pravilno, Ostržek. Priden.
Ste videli, kako priden je postal Ostržek?
Dal ti bom lepo desetico s pohvalo.
Deset s pohvalo.
Vedno tako. Narediš kepico, potem pa jo potlačiš.
Veliko jih morava narediti,
ker bo jutri tu velika gostija.
Gostija? –Prelepa gostija.
Učitelj pravi, da si priden.
Zato boš jutri prenehal biti lesena lutka
in boš postal pravi deček kot drugi.
Kaj še čakaš? Teci povabit prijatelje. Teci.
Trlica! –Trlica?
Trlica!
Trlica. –Pojdi proč, da me ne odkrijejo.
Nekaj se je zgodilo. –Trlica!
Ne bom več lutka.
Postal bom deček. –Super.
Jutri bo pri meni zabava. Boš prišel?
Ne morem. –Zakaj?
Ob polnoči odpotujem. –Kam greš?
Pojdem v prelepo deželo.
Najlepšo na svetu. Imenuje se Dežela igrač.
Tam se ves dan igraš, tekaš in skačeš.
Tam ni pravil in učiteljev. Samo zabavaš se.
Trlica! –Če hočeš, se pridruži.
Če te najdem, jih boš slišal. Trlica!
Ampak rad bi postal deček. –Pa ostani tu.
Grem. Adijo.
Kam greš? Zakaj …
Pa bo voz res prišel? –Bo.
Ne vidim ga. –Prišel bo.
Pot je dolga, ampak potem je zabavno.
Rekel sem ti, da te spremim sem, potem pa grem domov.
Pridi, no.
Pridi, zabavno bo.
Prihaja.
Adijo, Ostržek. Grem. –Adijo, Trlica.
Pa ti, ljubček moj, pojdeš z nami ali boš ostal tu?
Pokličite ga, dajmo.
Pridi. Pridi. –Slišiš? Pridi.
Pridi. Pridi.
–Pridi.
Vsi te kličejo, slišiš?
Potem pa daj, sedi na voz. Pridi.
Užival boš, obljubim.
Pridi. Pridi.
Prispeli smo, ljubčki moji.
Zlezite dol, a le počasi, da si česa ne naredite.
Dajmo, pridite. Pomagal ti bom, pridi. Pridi.
Ljubček.
Dajmo, dajmo.
Pridi.
Dajmo. Močno vlecite.
19.
20. 21.
Pa tukaj? Tu je vse v redu.
Lahko noč, ljubčki. –Lahko noč. –Se vidimo jutri.
27. 28.
Jutri se bomo zelo zabavali.
29. 30.
Lahko noč.
Kdo je? –Jaz sem, odpri. –Zdaj ne morem.
Si se tudi ti zbudil s čudnimi uhlji?
Pravzaprav res. –Odpri vrata. Hitro.
Mislim, da imava enako težavo.
Očitno.
Ostrani vrečo. –Najprej ti.
Prav. Na tri se oba odkrijva.
Ena, dve, tri.
Kakšne uhlje pa imaš? –Kaj pa ti?
Au. –Boli?
Ja. –Au.
Taka ne moreva okoli. –Res ne.
Joj, noge me ne držijo. Pomagaj mi. Au.
Kaj ti je? –Kaj se dogaja?
Na pomoč.
Roka.
Na pomoč. –Ostržek, pomagaj mi.
Na pomoč. Pomagajte nama!
Na pomoč! Na pomoč!
Ljubčka. Prepoznal sem vaju.
Slišim vaju.
Ljubčka moja, kako lepo rigata.
Tu sem, ljubčka.
Temu osličku je ime Trlica.
Sila pogumen je.
In izjemno močan.
Kakor nalašč je za vaše potrebe.
Lepa žival. –Hvala.
Počakajte. Kaj pa brazgotina na čelu?
Ne, ne, nočem brazgotin. Žalost prinašajo. Ne bom ga vzel.
Prav. Še enega imam. Tukaj je.
Ime mu je Ostržek. Sila pameten je.
Krotek je in miren.
Pa zelo hitro se uči. Vse se takoj nauči.
Za točke, ki jih bo moral izvajati,
je naravnost sijajen po mojem skromnem mnenju.
K nam je prišel po dolgem veličastnem potovanju
po Zahodni Indiji in daljni Ameriki.
Nocoj bo za vas izvajal neverjetne točke,
ki jim ni para in kakršnih svet še ni videl.
Dame in gospodje, predstavljam vam oslička Ostržka.
Zaploskajte mu.
Tu je s svojim klovnom.
Kakšno veselje.
Odlično. Zdaj pa vabim najvišjega in najnižjega moža na svetu,
da prineseta ognjeni obroč, zaploskajte jima.
In zdaj, dame in gospodje,
točka, ki se vam utegne zdeti strašljiva,
celo nevarna, ampak vemo, kaj delamo.
Pripravljeni smo. Bobni.
Zaploskajte za spodbudo. Tri, štiri, zdaj.
Še. Še enkrat. Dajmo.
Še enkrat. Tri, štiri, zdaj.
Ostržek ni padel. To je samo prevara,
da bo predstava še bolj posebna.
Ostržek se ne more spotakniti. Odnesite ga.
Pokličimo najmočnejšega moža na svetu, da ga odnese.
Zaploskajmo najmočnejšemu možu na svetu.
Poglejte ju.
Poglejte, kako spretna je ta žival. Kako se pretvarja, da šepa.
Takole. Še enkrat mu zaploskajmo.
Na žalost si postal šepav, moj dragi Ostržek.
Napočil je nehvaležni trenutek za slovo.
S kožo bomo naredili boben. V morje z njim.
Tri, štiri, zdaj.
Zdaj pa počakajmo.
Kaj je?
Kdo si pa ti?
Kaj si naredil z Ostržkom? –Jaz sem.
Kako ti? –Ja, jaz sem.
Osliček? –Ja, Ostržek.
Kako je to mogoče? –Mogoče je.
Si se spremenil v vodi? –Ja.
Naredili ste račun brez moje vile.
Govoreča lutka. Ta nam še prav pride v cirkusu.
Ostržek! Pridi sem.
Pridi. Nič ti nočem. –Adijo. –Pridi sem.
Adijo … –Ne odhajaj. Skoči v vodo.
Skoči. –Ne, ne. –Skoči.
Ti skoči. –To je ukaz. Skoči! –Ne!
Pošteno. Ti skoči. –Zakaj? –Zato.
Ne znam plavati. –Vrgla te bova.
Bojim se vode. –Kaj mi mar!
Zgrabi ga. Kam greš? –Ne znam plavati. –Pridi sem!
Pridi, ti nadloga. –Ne znam plavati.
Adijo, Ostržek. Adijo.
Na pomoč!
Zaman kličeš na pomoč.
Kdo pa naj te pride rešit?
Kdo si? –Jaz?
Ubog tun sem,
ki ga je morski pes skupaj s tabo pogoltnil.
Kakšna riba pa si ti?
Nobena riba nisem, jaz sem lutka.
Če nisi riba, zakaj neki si se dal pogoltniti pošasti?
Nisem se dal pogoltniti. Sam me je požrl.
Kaj bova zdaj? –Treba se bo vdati v usodo.
In počakati, da naju morski pes prebavi.
Prebavi? Nočem biti prebavljen.
Saj jaz tudi ne.
Tolažim se z mislijo, da je zame, ki sem tuna,
vendarle bolje umreti v vodi
kot pa v olju.
V olju?
Toda jaz hočem od tod. Zbežati hočem.
Pa zbeži, če moreš.
Kaj pa je tista svetloba?
Kdo bi vedel?
Pogledat grem. Zbogom, tun.
Zbogom, lutka. Želim ti obilo sreče.
Očka.
Ostržek. –Očka.
Ostržek. Ostržek.
Sinček moj. Ostržek.
Kako dolgo sem te iskal.
Ostržek. Sinček, povsod sem te iskal.
Saj tu ni tako slabo.
Lepo je, čeprav se ne zdi. Morski pes marsikaj požre.
Veliko rib sem si privoščil. Poglej, celo mrežo imam.
Zdaj ko si tu, bova lahko skupaj lovila ribe.
Ti jo držiš tam, jaz pa tukaj. Ulovila bova velike ribe.
Poglej, kako je lepo. Celo krožnike imam.
Tamle je spalnica. Tudi zate je dovolj prostora.
Očka. Zbežati morava.
Zbežati? –Zbežati, ja. –Raje dobro premisli.
Zdaj je sicer vse v neredu, ker te nisem pričakoval.
Ko pa bom uredil, bo že lepše. Ti pokažem?
Očka. Tu ne smeva ostati, zbežati morava.
Pomislil sem na to vendar ni mogoče.
Pridi z mano. –Ostržek, nemogoče je. –Pridi, očka.
Očka. Pridi.
Ne, raje ne. –Pravi trenutek je, usta so odprta.
Vsak hip jih lahko zapre. –Si prepričan? Počakaj.
Pridi, očka. Pridi.
Ostržek …
Ne znam plavati.
Nič ne skrbi. Jaz odlično plavam.
Saj sem iz lesa. –Vem, sam sem te stesal.
Ampak komaj meter si visok, ne moreš me nositi na hrbtu.
Utonila bova in umrla.
Očka. Zmogel bom.
Pridi. –Pa pojdiva.
Ostržek, utonila bova.
Uspelo nama bo.
Zgrabi me, lutka.
Močno se primita za plavuti.
Gremo. –Plavaj, tun, plavaj.
Hvala, prijatelj moj. –Ne zahvaljuj se mi.
Iz morskega psa sem pobegnil le zato,
ker si me ti opogumil.
Zakaj pa jočeš?
Še nihče doslej me ni poljubil.
Kako ti je ime? –Ostržek.
Ostržek, vedno te bom nosil v srcu.
Zbogom, tun. –Zbogom.
Kako dobra duša je tisti tun.
Če bi prej vedel, da je tudi on v morskem psu,
bi lahko kdaj kakšno rekla.
Škoda.
Očka. Poglej.
Tamle je hiša.
Pojdiva pogledat. –Pojdiva.
Ojoj.
Oprostite, bi mi dali malo mleka? –Koliko ga želiš?
Kolikor mi ga lahko daste. –Vedro mleka stane en sold.
Nimam denarja.
Potem ti ga žal ne morem dati.
Očka ga nujno potrebuje.
Nujno ga potrebuje, bolan je.
Bi vrtel vitel? –Kaj pa je to?
Pa bi zmogel?
Bi šlo? –Vse zmorem. Kaj je vitel?
Tisto je vitel.
Tako. Pridi, Ostržek. Priden.
Zdaj pa stoj tam. Stoj.
Adijo. Giangio. –Adijo.
Pet ovac je.
In tri krepke koze.
Ko bi jih ti videl … Ena je res lepa.
Pa celo pegatka. –Pegatka.
Takoj ko se znoči, bom šel noter in bova prigriznila.
Se vidiva jutri. –Velja. Adijo. –Počakaj. Skrij se.
Živjo. Ostržek. Se me spomniš?
Zvitorepec sem, tvoj prijatelj. Kako sem te vesel.
Dolgo sem te iskal.
Veš, kdo je ukradel cekine?
Brljav, ta ničvrednež. Umrl je.
Jaz sem ti prijatelj, zato sem te šel iskat.
Hudo mi je bilo zate, ker si ostal brez cekinov.
Kako pa, da si tu? –Delam. –Delaš?
Kako lepo. Pa kaj zaslužiš? –Deset soldov na dan.
Deset soldov? Na dan?
Ampak torej … Saj sem vendar tvoj prijatelj.
Brljav pa je mrtev.
Odnesiva tvoj denar na polje. Se še spomniš drevesc?
Ne bosta me spet preslepila.
Poglej, kdo je za tabo. Brljav.
Zakaj si prišel ven? –Zakaj?
On je tat, jaz pa tvoj prijatelj. Ostržek. Zakaj si prišel ven?
Zbogom za vedno. –Tvoj prijatelj sem.
Zbogom. –Ostržek. –Za vedno. –Motiš se.
Zakaj si se pokazal? Zakaj?
Zakaj si se pokazal? Zakaj? Ostržek, motiš se.
Žal mi je, ne bom spet nasedel. –Ostržek!
Pojdimo posadit denar. –Zbogom, prevaranta.
Počakaj!
Ostržek.
Vila.
Vedela sem, da imaš dobro srce.
Zato ti odpustim vse pretekle vragolije.
Odslej bodi razsoden, pa boš srečen.
Očka! Postal sem deček!
Očka, deček sem!
Deček sem, očka!
Očka!
Očka! Postal sem deček!
Ostržek? –Postal sem deček!
Očka! Deček sem!
Ostržek. Ostržek!
OSTRŽEK
Režija
Prevod Luka Pieri Razplet, prevajalska družba
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija