Зв'язок між близнюками справді існує.
Однояйцеві близнюки починають як єдине ціле.
Тоді вони розділяються.
І стають двома людьми.
Коли з нею це сталося,
я ніби втратила другу половинку.
Половини мене не стало.
У ТЮРМАХ США СВІЙ ТЕРМІН ВІДБУВАЮТЬ ПОНАД 135 ТИСЯЧ УБИВЦЬ
ЧВЕРТЬ ЗАСУДЖЕНИХ У КРАЇНІ ПОТРАПИЛИ ЗА ҐРАТИ З ІНТЕРНАТІВ
ЦЕ ІСТОРІЯ УВ'ЯЗНЕНОГО №1113010
Це жахливо — відчувати,
що в тебе нікого немає.
Ніхто не хоче тебе прийняти.
Е. СТЕНДІФЕР, 1113010
Для мене ідеальною домашньою атмосферою була би та,
де мене люблять, піклуються про мене
й де просто
є відчуття, що ти в сім'ї.
СЕРІАЛ NETFLIX
ДЕПАРТАМЕНТ ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ ШТАТУ МІССУРІ
ШТАТ МІССУРІ — ДЕПАРТАМЕНТ ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ МІСТА ДЖЕФФЕРСОНА
Так добре? Гаразд.
У 2010 РОЦІ ЕНТОНІ СТЕНДІФЕР ЗАСТРЕЛИВ 69-РІЧНУ БЕВЕРЛІ СЬЮ КРАУЛ
Мене звати Ентоні Стендіфер.
Я сиджу в тюрмі з 2010 року
за вбивство другого ступеня та грабіж — першого.
СТЕНДІФЕР НАРОДИВСЯ В 1985 РОЦІ В МІСТІ КАНЗАСІ, ШТАТ МІССУРІ
Моє дитинство було…
Я б не сказав, що воно було типовим.
Моя мати була наркозалежною,
скільки я себе пам'ятаю.
Хоч я й знав, ким був мій батько,
він так ніколи й не вирішив визнати мене своїм сином.
Тому я час від часу зустрічався з ним,
але
він мав мене просто
за ніщо.
Хоч моя мама й була на наркотиках,
вона була дуже ніжною.
Деякі мої найкращі спогади пов'язані саме з нею.
С. ГЛЕНВУД-АВЕНЮ
Вона возила мене в різні штати, ми з нею подорожували,
їздили на озеро, рибалили там.
Тож, я б сказав, у мене гарні спогади про неї.
Але
вона з'являлася й зникала. Я бачив її день-два,
а потім не бачив протягом кількох тижнів.
ЗМАЛЕЧКУ СТЕНДІФЕР ЖИВ У РІЗНИХ СВОЇХ РОДИЧІВ
А В 11 РОКІВ ВІН ОПИНИВСЯ ПІД ОПІКОЮ ДЕРЖАВИ
Я потрапив у прийомну сім'ю,
бо я жив зі своєю тітонькою,
яка просто не могла зі мною впоратися.
Тож вона викинула всі мої речі в сміттєвий пакет,
відвезла до департаменту сім'ї та молоді
й віддала під опіку держави.
Щоб дитину взяли й просто так
викинули геть
з її сім'ї.
Здавалося,
що ніхто тебе не любить.
Це точно найгірший момент мого життя.
У 13 РОКІВ СТЕНДІФЕРА ЗНОВУ ВІДДАЛИ ПІД ОПІКУ ЙОГО МАТЕРІ
У той час вона протверезіла й кинула наркотики.
Вона знову вийшла заміж,
і я подумав, що для нас це гарна можливість жити разом.
Щоб ми нарешті мали шанс стати сім'єю.
Але коли я повернувся до Канзас-Сіті,
саме тоді почалися всі проблеми.
У її чоловіка був син.
Йому було 16,
і він був утягнений до різних банд,
А ще в мене був брат,
зведений брат, по матері.
Він теж був членом банди.
Якраз їх я й наслідував.
Ну а справжніх прикладів я тоді не мав.
І
мене захоплювало те, що вони робили.
Якщо вони продавали наркотики, я теж хотів.
Якщо вони грабували,
то і я хотів цим займатися.
З 14 РОКІВ СТЕНДІФЕР ПЕРЕБУВАВ
У РІЗНИХ ЗАКЛАДАХ ЮВЕНАЛЬНОЇ ЮСТИЦІЇ ЗА ОРГАНІЗОВАНУ ЗЛОЧИННІСТЬ
Я перебував у школі для хлопчиків «Мак'юен».
Щось на кшталт колонії для неповнолітніх.
І
мене викликали в кабінет,
а тоді дали мені в руки телефон,
це була моя мати.
І вона каже мені,
що вбили мого брата…
тієї ночі.
Отак.
Коли мене випустили
з цього інтернату,
тепер, коли мого брата не стало,
розумієте?
Я вже був іншим.
Я почав ставитися до всього таким чином,
що мені було байдуже до всіх і всього.
І
щойно я прийняв таке ставлення й такий підхід,
це дозволило мені
робити що я хочу,
не зважаючи на жодні наслідки.
Мені вже було байдуже.
У 2010 РОЦІ СТЕНДІФЕРУ БУЛО 25 РОКІВ І ВІН ЖИВ РАЗОМ ЗІ СВОЄЮ ДІВЧИНОЮ
Я ніде не працював.
Вона також не працювала,
тому нам нагально були потрібні гроші.
Одного вечора я вийшов у місто,
і мені подзвонив один тип,
з яким я раніше
брав участь у пограбуваннях.
Його звали Джей Нікс.
Він дзвонить мені й каже:
«Не хочеш пограбувати отакого-то наркодилера?»
Я питаю: «Скільки на кону?»
Він каже: «Десь 80 тисяч».
А в тих хлопців
було трохи більше ніж 20 кілограмів марихуани.
Я кажу: «Так».
Ми закінчили розмову,
а тоді я подзвонив іншому знайомому, Діджею.
Ми з Діджеєм
сіли в машину й рушили на зустріч
з Джеєм Ніксом.
Джей Нікс подав мені папірець.
Каже: «Тут є три адреси».
І додає: «Будинок має виглядати ось так,
а господар має оранжевий "Додж Магнум"
з 60-сантиметровими покришками.
Ти одразу впізнаєш».
Я сказав: «Добре». Він дав мені пістолет.
І от їдемо ми цим районом.
Не можемо знайти адресу.
Не можемо знайти цей оранжевий «Додж Магнум».
Тож я
виліз з авто,
щоб тихо пройти цим районом пішки.
Урешті, я знайшов цей будинок.
Подзвонив Джею Ніксу.
І кажу: «Слухай, я знайшов цей дім,
та перед ним немає жодного "Додж Магнум"».
Я запитав: «Яка в них ще є машина?»
І він назвав машину,
яка була ідентичні тій, що стояла на дорозі.
Тож ми з Діджеєм пішли
прямо до вхідних дверей
і вибили їх.
Коли ми вибили ці двері,
то побачили, що в передній кімнаті геть темно.
Але я когось розгледів.
Діджей
схопив цю людину й звалив на землю.
Коли я знайшов вимикач і увімкнув світло,
то побачив жінку.
А коли я побачив, що це старша жінка,
то одразу зрозумів, що це не той будинок.
Я взяв пістолет, і поки вона лежала на землі, став над нею.
Кажу Діджею «Не шманай уже дім,
мабуть, ми помилилися».
Він вернувся й каже: «Там нічого нема».
Я подумав…
що я вийшов за умовно-достроковим
ще зовсім нещодавно.
І я не хочу вертатися в тюрму.
Вона бачила моє обличчя.
Тож я подумав…
Що ж,
я вб'ю її.
Я став над нею
й натиснув на гачок.
Один раз.
І…
Я запитую себе:
«Навіщо я це зробив?»
І…
жодного дня
немає логічної відповіді.
ЖІНКА, ЯКУ ЗАСТРЕЛИВ СТЕНДІФЕР,
ЗВАЛАСЯ БЕВЕРЛІ КРАУЛ, ДО ПЕНСІЇ ВОНА БУЛА ПОЛІЦІЯНТКОЮ.
ЗАГИБЕЛЬ БЕВЕРЛІ ВІДІБРАЛА БЛИЗЬКУ ЛЮДИНУ В РОДИНИ, ЩО СКЛАДАЄТЬСЯ З ТРЬОХ ПОКОЛІНЬ
-Привіт. -Привіт.
-Як справи? -Добре. А в тебе?
Цим можна брати смажені стейки.
-Ось. -Гаразд.
Шерон, вони ще гарячі?
Ти вже перенесла страви.
Сідай і відпочивай.
-Як красиво. -Дуже.
Ми були дуже дружньою сім'єю.
Ми завжди
робили все разом.
Мене загодовують на роботі.
У нас було не обов'язково абсолютно все,
але все необхідне ми мали.
Більше мені й не треба було.
Подати тобі салат?
Будеш?
Мене звати Дена Краул.
Беверлі — це моя мама.
У дитинстві моя сім'я складалася
переважно з мене,
моїх братів, моєї сестри й мами.
Мамо з татом розлучилися, тож ми не бачили тата
так часто, як хотілося б.
Але мама була
нашою підтримкою. Вона робила для нас усе.
Моя мама дуже віддавала себе вихованню. Вона…
Вона любила обійми найбільше від усіх людей, яких я знаю.
-Тримала за руку. -Зворушлива.
Якщо ти сиділа біля неї, вона така…
«Золотце».
Ти робиш так само.
Чесно. Так, ти робиш так само.
Так само.
Вона ніколи не давала зрозуміти,
що ми їй набридли.
Думаю, важливо, щоб діти знали, що ти їх любиш
і хочеш, щоб вони були поруч.
Вона заступила на поліційну службу в 1976 році
й працювала у відділку міста Індепенденс.
Вона була діловодом.
Вона
допомагала писати звіти,
тому дізнавалася про все погане.
Але нам нічого не розповідала,
бо не хотіла, щоб її діти створювали проблеми.
Я почула про те, що сталося з мамою, 19 березня, у п'ятницю.
Якраз готувалася на роботу. Було десь 20 по сьомій.
ЛАСКАВО ПРОСИМО
Задзвонив телефон, це був мій шурин Стів,
каже: «Я щойно
говорив з тіткою Барбарою.
Вона питала, чи можу я зайти до твоєї мами.
Там щось не так».
Я повернулася, глянула на її вулицю
й побачила, що передні двері відчинені.
Я просунула туди голову.
Навіть не заходила у вітальню.
І побачила її на підлозі.
Я відхилилася назад і зачинила двері.
У мене в руках був телефон, і я набрала 112.
Не минуло й двох хвилин,
як там уже були поліціянти.
КАНЗАС-СІТІ ЧІФС
Те, що ми втратили маму,
справило величезний вплив на мою сім'ю.
Ця втрата така велика, що я навіть пояснити не можу.
Вона була неначе провідною зорею в моєму житті.
Щодня, проїжджаючи повз кладовище, я вітаюся з нею.
Я вітаюся з нею кожного ранку.
Я не люблю вживати слово «монстр», але що ж.
Для мого серця він монстр.
В ідеалі він мав би згнити за ґратами й не побачити білого світу.
Не знаю, що змусило його вистрелити.
А хотіла б. Може, краще б розуміла
й змогла би пробачити йому, якби знала чому.
Я ніколи не зрозумію такої ментальності.
Я виросла не в такому світі.
Гадаю, він виріс у світі, де все саме так і було.
І частині мене шкода, що він живе в такому світі, але
ти не зобов'язаний бути
наслідком того, що тебе виховало.
Ти можеш зробити інший вибір,
а я не думаю, що він його зробив.
І він мав можливість
не жити життям, яке обрав.
НА ДВАНАДЦЯТИЙ ДЕНЬ ПІСЛЯ ПОСТРІЛУ СТЕНДІФЕРА БУЛО ЗААРЕШТОВАНО
У ТРАВНІ 2011 СТЕНДІФЕРА ВИЗНАЛИ ВИННИМ І ЙОГО ЗАСУДИЛИ ДО ШІСТДЕСЯТИ РОКІВ ТЮРМИ
Ходімо.
Привітайся з хлопцями.
Я Сюзан Томпсон, тітка Ентоні Стендіфера.
До мене, Діаманто.
Дівчинко моя.
Привітайся.
Ентоні виріс у середмісті,
посеред цього кварталу.
Це був непростий район.
Батько Ентоні дуже любив усе контролювати.
Йому подобалося ображати,
він принижував його маму, принижував його самого.
«Ти — ніщо. Твоя мама — ніщо».
Йому перепало чимало словесних образ.
Я думаю, це неабияк вплинуло на Ентоні, розумієте?
Він бачив насильство у власній домівці.
Він бачив наркотики.
Батько Ентоні пішов з дому,
коли Ентоні було десь три–чотири рочки.
І після цього все почало котитися в прірву.
Мама Ентоні дозволяла наркоторговцям користуватися її домом.
Її будинок став притоном.
Волочилася по вулиці, уживала наркотики, була то тут, то там.
Вона була бозна-де. Утримати її було неможливо.
Ситуація була нездорова.
Моя мама забрала маленького Ентоні.
І сиділа з онуком десь місяць чи два,
а тоді мама мусила
переїжджати за місто, і маленький Ентоні залишився на мене.
У мене теж було шестеро власних дітей.
Один мій син мав ДЦП. Він не ходив і не говорив.
Тож я була в такому становищі, що не могла приділяти увагу
малому Ентоні, наскільки він цього потребував.
Бо він потребував постійної опіки.
Ця дитина вже багато чого надивилася.
І я не хотіла, щоб це паскудство вилилося на моїх дітей.
ЦЕ ЇЇ
Того дня я подумала: «Ні. Я не можу з ним упоратися.
Я звернуся до адміністрації, до Центру ювенальної юстиції».
І я їм кажу: «Салют, ось у мене тут хлопчик.
Моя сестра під наркотою, вам треба постанова суду, щоб дістати її».
Це я так про це думала. Що вони отримають постанову суду,
притягнуть її сюди, змусять привести себе до ладу,
вони з Ентоні житимуть разом, і так я зможу їх нарешті об'єднати.
Але так не вийшло. Вона так і не відреагувала на листи суду.
А маленький Ентоні потрапив у прийомну сім'ю.
І…
у прийомній сім'ї його розбещували.
У мене серце кров'ю обливається,
коли розумію, що я навіть причетна до того, що він витерпів.
Якби ж я лише не віддала його під опіку держави,
сьогодні з нього був би зовсім інший молодик,
адже все лише ще більше наробило каші в його голові.
Він почав тусити з пацанами на вулиці, старшими за нього, бозна-що там робив.
Для нього це був прилив адреналіну.
На нього було легко вплинути. Він був…
довірливим.
Він хотів бути чиїмсь.
Вони зробили так,
що він відчував таку любов до себе, як ніколи.
Тож я бачила, як він клюнув на їхній план.
Ми ж не дали йому такої любові.
Відтоді, як потрапив на вулицю,
йому дали клеймо поганця.
Відтоді, як дізналися, хто його тато, знов дали це клеймо.
Відтоді, як дізналися, що у мами залежність,
дали клеймо «безнадійний».
Розумієте? І таке інше.
А потім дивуємося чому.
Як же люди виростають, поводяться так і коять такі речі?
Ну та знаєте,
погляньте на цілу картину.
Тоді запитайте себе, чим ви йому допомогли?
Що ви зробили?
Нічого.
Я не хотіла мати з ним нічого спільного,
бо злилася на нього, бо не розуміла.
Але тепер я сиджу тут перед вами,
і мені здається, що так,
усі ми, розумієте?
Ми підвели його.
Ми всі. Не хтось конкретний, отой чи ота.
Чи його тато, мама або…
Ми всі разом, як родина, підвели його.
Розумієте, про що я?
У 13 РОКІВ СТЕНДІФЕР ПРИЄДНАВСЯ ДО КАНЗАСЬКОЇ БАНДИ CRIPS
Банди забезпечують комфорт.
Забезпечують відчуття сім'ї, якої в тебе немає.
Дехто стає тобі братом.
Дехто стає для тебе неначе батьком.
Намагаються навчити тебе робити все правильно.
Але, знаєте, ми йолопи.
Тому й пішли в банду.
Мене звати Валентіно Барраса.
Я знаю Ентоні Стендіфера
відтоді, як нам було по 14 чи 15 років.
І до самісінького нинішнього дня ми досі друзі.
І ми, мабуть, будемо друзями до кінця.
ІНШИЙ ЧЛЕН БАНДИ CRIPS ВАЛЕНТІНО БАРРАСА ВІДБУВАЄ СВІЙ 50-РІЧНИЙ ТЕРМІН
ЗА ВБИВСТВО В ІНШІЙ СПРАВІ
Ентоні, як член банди,
мав характер більш схожий на характер…
ВАЛЕНТІНО БАРРАСА ДРУГ ЕНТОНІ
…безумця.
Він завжди
був готовий до того,
щоб чи пограбувати когось, чи викрасти в когось машину.
Я ніколи не бачив, щоб він чогось боявся.
Що б це не було.
Якби ми заходили в дім,
де було повно людей зі зброєю,
він був би першим, хто б зайшов у той будинок.
Знаєте, він був божевільною особистістю.
На всю голову.
Непередбачуваною.
Так, само собою, мені дуже шкода за те, що сталося.
Я висловлюю співчуття родині.
Але коли ти вчиняєш злочин,
який пов'язаний з проникненням у будинок абощо,
часом порушнику закону
не хочеться залишати
жодних доказів і…
свідків, тому…
Коли йдеш на війну,
втрати — неминучі.
Чи твої удари влучать у ворога,
чи
просто в перехожих.
Цей злочин зайняв перше місце в моєму списку як злочин дуже бридкий.
Цю пані, по суті,
стратили в її власному домі.
Мене звати Майкл Джоген.
Я слідчий у відставці поліції міста Індепенденс, штат Міссурі,
і я був головним слідчим у справі вбивства Беверлі Краул.
Повернення сюди через 11 років викликає певні емоції.
Убивати її не було сенсу.
Я відчував, що ми мусимо знайти їх,
бо якщо можна посеред ночі вибити двері
й убити беззахисну літню пані,
хто наступний?
СТЕНДІФЕРА АРЕШТУВАЛИ ПІСЛЯ ТОГО, ЯК ЙОГО ВИКАЗАВ ІНШИЙ ЧЛЕН БАНДИ
Ну що ж.
Ентоні, ви пам'ятаєте мене й слідчого Кена Форрестера?
Мене звати Майк. Просто нагадаю…
ПЕРШЕ КВІТНЯ 2010 РОКУ
Я вже зачитував вам права.
Ви підписали цей документ. Пам'ятаєте ще їх?
Ви все ще маєте право… Усі ці права досі є чинними.
Слухайте, суть у тому…
Суть у тому, що ви в глибокій дупі.
Я не знаю чому. Ці люди звинувачують мене в чомусь…
Знаєте що? Ви…
Ентоні, само собою, брехав і все заперечував.
-А де докази? -Частина — у вас удома.
Ми не будемо передивлятися зараз усі ці докази.
Докази вбивства?
Убивства? Ні. Не думаю.
Бо я нікого не вбивав.
Ні, убили.
-Так. -У ваших очах я вже винен…
Його було дуже важко допитувати.
По-перше, для чого б мені її вбивати?
-Скажіть, що вас там тієї ночі не було. -Де «там»?
-Де вбили цю жінку. -Слухайте…
-Скажіть, що вас там не було. -Не було.
Це туфта…
Він уже відсидів у в'язниці.
Тому був підкутий.
З ним неможливо було застосувати емоційну тактику
й змусити його
жаліти жертву чи щось таке.
Тож ми виклали перед ним факти, які постійно йому
давали зрозуміти,
що ми можемо довести, що це він винен у вбивстві Беверлі Краул.
Ми не беремося за…
-Гаразд… -Ми не беремося за…
Що мені зробити, щоб довести вам, що я даю вам слово пацана?
Що мені… Кажу вам, я не жену тут туфту…
Ентоні, ви почали ставити питання.
Пізніше на допиті він попросив змоги зустрітися зі своєю дівчиною.
І ми сказали, що це можна організувати.
Вона повністю у всьому зізналася й заявила про причетність Ентоні до вбивства.
Тоді ми використали це як інструмент торгів.
«Ви її не побачите, поки не дасте нам щось.
Спершу ви мусите розказати нам щось про вбивство Беверлі Краул,
а тоді ми дозволимо вам її побачити».
Тоді він, здається, утратив пильність
і почав давати нам деталі про вбивство, яке він скоїв.
Хто шманав будинок?
Я.
Гаразд. І що тоді?
І я зрозумів, це не той будинок. Я зрозумів це.
Безсумнівно.
І ви її застрелили?
Так чи ні?
-Так чи ні? -Так.
Я вважаю,
що Ентоні Стендіфер як людина —
це холоднокровний убивця-психопат.
Він стратив Беверлі.
А після того, як стратив її,
вернувся в авто зі своїми поплічниками й сказав,
що якось задушив когось своїм ременем.
Тож є висока ймовірність, що він уже вбивав раніше.
Коли ми старішаємо, то знаєте,
що приносить нам радість?
Бачити, як наші племінниці, наші діти та онуки
сміються зі своїми дітьми
й дітьми своїх дітей.
Це найбільша радість у світі.
Коли мій племінник Ентоні вбив ту жінку,
він украв її в неї.
Ентоні
хотів спробувати вести
отакий стиль життя.
Якщо ти ведеш такий спосіб життя,
то саме такі наслідки він і приносить.
Насилля породжує насилля. Усе дуже просто.
Тут нічого складного.
Через кілька років після вбивства його брата
одним з його друзів, що був під кайфом,
Ентоні заходить до будинку, не знаходить наркоторговця,
знаходить якусь стареньку й убиває її.
Убивства породжують убивства.
Цей спосіб життя породжує такий же.
СТЕЙК СЕНДВІЧ — ХОТДОГ — ЧИЗДОГ — ЧИЛІДОГ
Безвихідь, відчай…
коли ти не маєш
групи чи організації,
яка б тобі запропонувала:
«У нас є для тебе місце серед наших лав.
І ти
можеш просуватися вгору по драбині».
Чим жорстокішим ти будеш,
тим швидше ти підіймешся.
Немає нічого хорошого в тому, щоб стріляти в людей, убивати їх
та лякати дітей.
Бути членом банди — це не те саме, що бути водієм автобуса.
Це небезпечне заняття.
Я постійно бачу ці відео, де вони такі гламурні.
«У мене є тачка, і я стану наркодилером.
У мене будуть сутенери й проститутки.
У мене будуть туси, і я буду…»
Гаразд.
Ясно.
Ти все це зробиш.
Так.
Гаразд. Хай щастить.
Я люблю свого племінника.
Я люблю його й тепер.
Я ні через що не перестану його любити.
Мені начхати на його навіженого батька.
Мені байдуже до його навіженої матері
чи до інших навіжених у його житті.
Я люблю його.
Я завжди його любитиму.
Але те, що він зробив, є гидким і непростимим.
Крапка.
ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО ІНДЕПЕНДЕНСА
Коли він зробив цей вибір,
це зачепило не лише Беверлі,
це вплинуло на її сім'ю,
це вплинуло на нього,
уплинуло на його сім'ю,
друзів.
Ефект доміно, яке продовжує падати.
Мене звати Барбара Лу Дрейпер.
Беверлі була моєю сестрою-близнючкою.
Я була старшою на десять хвилин.
Коли ми росли,
ми майже весь час були разом.
Ви бачили одну — бачили й іншу.
Люди плуталися й не знали, котра є котра.
Коли ми були старші, ходили на побачення й кілька разів
ми мінялися ними.
Хлопцями.
Це було весело.
Звичайнісінькі собі діти.
Ми були близькі.
Ми завжди жили в нашому місті.
Я жила тут
кілька років,
а потім виставили на продаж будинок через дорогу…
і вона купила його.
І перебралася.
Я завжди дивилася у вікно,
а вона була в себе у дворі, ходила щось там собі.
Ми щодня розмовляли.
Дзвонила сюди,
запрошувала на вечерю.
«Швидесенько», — казала вона.
А ось що сталося тієї ночі.
Я була в неї. Вона покликала мене на вечерю…
Ми повечеряли й дивилися телевізор.
У неї було два банани на кухні,
я ніколи їх не забуду, вони були почорнілі.
Казала, вранці спече банановий хліб.
Вона дивилася, поки я дійшла додому.
Біля дверей ми помахали одна одній.
Більше я її не побачила.
Моя думка про людину, яка це скоїла…
така собі.
Скажімо, невисока.
Проте розумію, що він така ж людина, як і всі ми,
але це не виправдовує скоєного.
Він мав вибір і не був зобов'язаний так чинити.
Цінності та мораль, з якими нас виховували,
гадаю, вони
передаються з покоління в покоління.
Або мали б.
Бо, знаєте,
мама з татом старші,
мудріші,
більше пережили всього.
А дітям… молоді потрібно, щоб їх чули.
Адже діти, гадаю, більш піддатливі.
Уся справа у вихованні.
Наркотики вплинули на моє життя.
Це лише чергова втеча.
Та й усе.
Утеча від реальності, хаосу чи тиску на твоє життя.
Ніхто в цьому не винен, лише ти сама.
Мене звати Кассандра Дженні Рід, я мама Ентоні.
У нас з Ентоні були прекрасні стосунки.
Ми завжди смішили одне одного.
Коли я не могла встати з ліжка, Ентоні в п'ять років
приносив мені сніданок у ліжко.
Якось він виліз на стілець, підсунув цей стілець до плити
й посмажив мені кілька яєць.
А тоді вийшов на вулицю, вирвав кілька жовтих маргариток,
поклав їх на тацю,
яку купив за…
Він був дуже уважним до мене.
«Мамо, з тобою все буде добре.
Ось, тобі треба попоїсти».
Кажу вам,
він завжди був милим зі мною.
Я стільки часу згаяла без Ентоні.
Бо я…
мусила тікати звідси.
Я не могла…
забрати його з собою.
Я можу щиро сказати,
що якби я не кинула його тоді,
якби не залишила його на мою родину…
Його ж завжди обзивали поганцем.
І він знає, що я ніколи його так не обзивала.
Розумієте.
Я думаю,
це дуже глибоко з цим пов'язано.
Гаразд, я все, не можу вже більше.
Я не ображаюся на свою родину
через ті помилки,
яких вони припустилися, виховуючи мене.
Знаєте, я…
вони, мабуть, просто не вміли краще.
ЧЕРЕЗ ТРИ МІСЯЦІ ПІСЛЯ СВОГО ПЕРШОГО ІНТЕРВ'Ю,
ЕНТОНІ СТЕНДІФЕР ПОГОДИВСЯ ВІДПОВІСТИ НА БІЛЬШЕ ЗАПИТАНЬ
Я не хочу пов'язувати це винятково з вихованням.
Це значний чинник, який зробив своє,
але я мушу визнати свою відповідальність,
бо на той час, коли я скоїв цей злочин, мені вже було 25 років.
Тому я знав, що добре, що погано, і знав, що чиню неправильно,
тож у мене був вибір,
і я зробив вибір робити погане.
Як я можу
безпідставно позбавити іншу людину життя заради…
безглуздо й без причини
й не шкодувати про це?
Думати, що я
можу вбити людину,
бо вона просто бачила моє обличчя, —
це абсурд.
І
я
ніяк не можу збагнути,
вибачте на слові, що зі мною, у біса, не так?
Й ухвалювати отакі от рішення,
це просто мерзенно.
Я щиро прошу пробачення,
І…
щодня мені хотілось би,
щоб я отримав змогу повернутися й вчинити інакше.
У 2055 РОЦІ СТЕНДІФЕР ОТРИМАЄ ПРАВО НА УМОВНО-ДОСТРОКОВЕ ЗВІЛЬНЕННЯ
ТОДІ ЙОМУ БУДЕ СІМДЕСЯТ РОКІВ
Я вважаю,
що Ентоні Стендіфер як людина —
це холоднокровний убивця-психопат.
Він стратив Беверлі.
А після того, як стратив її,
вернувся в авто зі своїми поплічниками й сказав,
що якось задушив когось своїм ременем.
Тож є висока ймовірність, що він уже вбивав раніше.
Я нікого не вбивав до того.
Гадаю, якби це було правдою, мене б засудили за ще одне вбивство.
Думаю, це просто
спосіб намалювати картинку
й спроба вписати мене в цей образ.
Усі з поліційного відділку, що працювали над справою,
знали її, бо працювали з нею раніше.
Казали, що вона була для них як мати.
Тому я вважаю, що саме тому в цього слідчого такі сильні емоції.
Я не можу змінити думку про мене.
Але можу змінити свою поведінку, ставши, так би мовити,
хорошою людиною.
Але знаходячись тут, звідки знати…
звідки знати, чи я став хорошою людиною?
Звідки знати, що я змінився?
Я можу сидіти тут і розповідати, що так. Але…
ви не знатимете напевне, аж поки мене не випустять, правда?
А тоді я
стану продуктивним членом суспільства.
Я щодня буду повинен
робити те, що треба, чинити правильно, і просто знати…
що отак уже добре.
Тут я живу, тут я існую.
Я замахнувся й вдарив ножем прямо над його плечем — у шию.
Я злякався. Я щойно вбив людину.
Найжахливіше у світі знати, що хтось інший
тримає твоє життя у своїх руках.
Моє обличчя тримається на металевих пластинах.
Я дуже небезпечний чоловік.
Я не казав, що вбив цих людей. Я сказав, що вони померли через мене.
Я той, ким є…
Просто вбивця.
Переклад субтитрів: Ольга Мазур