Často se za pana Moora modlím.
Modlím se i za jeho rodinu.
Uvědomuju si, že jsem udělal něco odporného.
V ROCE 1976 V USA ZNOVU ZAVEDLI TREST SMRTI.
OD TÉ DOBY BYLO PŘES 8 000 LIDÍ ODSOUZENO ZA VRAŽDU K SMRTI.
TOTO JE PŘÍBĚH ODSOUZENCE NA SMRT # 00631555
Utápěl jsem se v moři hříchu.
Život pro mě skončil.
Chtěl jsem ho jen ukončit.
V duchu na mě pořád dotírala otázka:
„Proč jsem tady?“
„Co tu dělám? Proč vůbec existuju?“
„Proč vůbec existuju?“
Jmenuju se Toby Lynn Williams.
Byl jsem obviněn z hrdelního zločinu vraždy a odsoudili mě k smrti.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Je to skutečný příběh.
Takhle jsem začal.
Jen jsem chtěl být vzpurný a vyvolat chaos.
Podíval jsem se na něj. Uvidíme, kdo koho zabije!
Rozhodla jsem se sama.
Zabila jsem ho.
Nikdy jsem nic takového udělat nechtěl.
Kéž bych to neudělal.
Já věděl, že z toho auta vystoupím a ty dva muže zabiju.
Klečel přede mnou.
Vzpomínám si jen, jak jsem stiskl spoušť.
Zabil jsem je oba.
Ubodal jsem je.
JÁ JSEM VRAH
NĚCO ODPORNÉHO
20. PROSINCE 1984
TOBY WILLIAMS OLOUPIL, UNESL A ZASTŘELIL JOHNNYHO A DEBORAH MOOREOVY.
Když jsme mladí, moc nám to nemyslí.
A děláme věci, které nejsou moc chytré.
Mají nás za ně soudit celý život?
Nebo bychom měli mít příležitost ukázat,
že jsme se poučili a lidsky vyrostli?
Třicet šest let.
Je to nepřiměřeně dlouhá doba.
Jak dlouhý trest je dostatečný?
ODDĚLENÍ BETO, TEXAS
Většinu času jsem strávil v Shreveportu v Louisianě.
Připadá mi, že by všechno bylo jinak,
kdyby mě vychovávali milující rodiče.
Když mi bylo sedm let, zjistil jsem,
že paní, které jsem říkal mami, je moje babička.
Když mi bylo asi šest týdnů,
matka se rozhodla dát mě jedné rodině k adopci.
Babička na to prohlásila:
„Když ho nechceš, vezmu si ho a vychovám ho.“
Táta byl...
Prakticky neexistoval.
Seděl ve vězení za vraždu
a nikdy jsme moc nesblížili.
Když ho pustili, přijel do Louisiany
a já... byl jsem rád.
Měl jsem hroznou radost, že ho vidím.
Nakonec jsem šel bydlet k němu.
Často jsem se pral s nevlastními bratry,
v jednom kuse na mě útočili.
Násilí bylo vždycky přítomné.
Když mi bylo devět,
poprvé jsem utekl z domova.
Bydlel jsem na ulici a taky jsem tam spal.
Překračoval jsem zákon, abych přežil.
Musel jsem krást a loupit.
Vloupával jsem se do obchodů, protože jsem měl hlad.
Začal jsem pít a brát drogy nebo aspoň kouřit marihuanu,
to mi bylo nějakých deset jedenáct.
V patnácti jsem měl na triku ozbrojenou loupež a pokus o vraždu.
Vyloupil jsem jeden krám,
protože jsem chtěl sehnat peníze
na další alkohol a marihuanu.
Dostal jsem doživotní trest pro mladistvé.
Poslali mě do chlapeckého výchovného ústavu v Louisianě.
TOBYHO WILLIAMSE Z VÝCHOVNÉHO ÚSTAVU PROPUSTILI
KRÁTCE PŘED JEHO 20. NAROZENINAMI
Když mě z ústavu pustili,
připadalo mi, že mě život minul.
Chtěl jsem ho dohonit,
a tak jsem vyhledával loupeže, krádeže,
prostě zločiny, které finančně vynášely
na úkor někoho jiného.
Tenkrát jsem k tomu přistupoval takhle.
Johnny Moore byl muž, pro kterého jsem pracoval.
S otcem měli na starosti start podnikání s rekreačními vozy
a potřebovali pomoc.
Nechali mě u nich pracovat asi týden.
Jednou v noci jsem slyšel,
jak si dva mladíci povídají o tom, že je otec pana Moorea vyhodil.
Viděl jsem v tom příležitost
pana Moorea oloupit.
Myslel jsem, že z toho policie bude vinit ty mladíky,
protože měli motiv.
Protože je pan Moore vyhodil.
Jenže mě pan Moore poznal.
Rozhodl jsem to vyřešit tím, že pana Moorea odstraním.
Myslel jsem si, že ho musím zabít,
aby mě u soudu nemohl identifikovat.
Pan Moore měl miminko.
Přál jsem si, aby tam byl někdo,
kdo dohlédne, aby se tomu dítěti nic nestalo.
Když jsem přicházel k domu,
viděl jsem, jak mým směrem jdou Wilma s Victorií.
Wilma a Victoria byly dvě dívky ze sousedství.
Řekl jsem, že by ta loupež
měla vynést aspoň 500 000 dolarů.
Ony souhlasily.
A tak jsme se vydali k domu pana Moorea.
Zaklepal jsem na dveře.
On vyšel ven a já vytáhl pistoli ráže 357.
Požádal jsem ho, aby se vrátil dovnitř,
a on to udělal.
Když jsme přišli do jeho pokoje, na posteli ležela jeho žena a syn.
Začali jsme vynášet věci z domu do jeho náklaďáku.
Holky jen hlídaly Mooreovy a miminko.
A pak jsem na něj namířil pistoli
a řekl mu, že někam pojedeme.
Všichni jsme se naskládali do auta a odjeli sem, do Texasu,
abychom policii zmátli a přesvědčili ji,
že ten zločin spáchal někdo z Texasu
a ne z Louisiany.
Když jsme se dostali do Texasu, nařídil jsem Mooreovým,
aby vystoupili.
Na svůj život jsem v tu chvíli nemyslel.
Jen jsem sbíral odvahu,
abych si vlastním životem nelámal hlavu,
abych dokázal udělat něco,
co jsem ještě v životě neudělal.
A když jsem si dodal odvahu,
prostě jsem vystřelil.
Paní Mooreová ke mně stála zády.
Kulka prolétla skrz ni a zasáhla jeho.
Hned po tom, co jsem je zastřelil,
jsem chtěl pana Moorea pro jistotu střelit ještě jednou.
Přišla ke mně ale Victoria
a řekla, že stejně umře,
že ho tam necháme.
Nastoupili jsme do auta, kde bylo miminko.
Těla jsme tam prostě nechali.
TOBY WILLIAMS BYL ZATČEN
ČTYŘI HODINY POTÉ, CO ZASTŘELIL JOHNNYHO A DEBORAH MOOREOVY
WILLIAMSE OBVINILI Z ÚNOSU A HRDELNÍHO ZLOČINU VRAŽDY
V listopadu a prosinci tu vždycky bývá chladno.
Jsem tu už přes 40 let.
Je to rodinný pozemek.
Tak jsem si tu postavil domek.
Jednou na začátku 80. let jsem ležel v posteli a spal.
Nevím přesně, kolik bylo hodin,
ale bylo po půlnoci, to vím jistě.
Slyšeli jsme, jak někdo klepe na dveře a prosí o pomoc.
Napadlo mě, že nás přišli vykrást. To mi blesklo hlavou jako první.
Byl jsem trochu vyděšený,
protože tady se nic takového nestává.
Nejdřív jsme vykoukli z okna.
Stál přímo přede dveřmi.
Řekl: „Mou ženu zastřelili. Mě i ženu postřelili.“
Ruce si tiskl sem.
Na to nikdy nezapomenu.
Byl vidět průstřel.
Krev vidět nebyla, ale předpokládám, že měl vnitřní krvácení.
Řekl: „Vím, kdo to udělal. Znám ho.“
„Sebrali mi auto
a dítě.“
Zeptal jsem se: „Kde je vaše žena?“
On na to: „Kus dál po silnici.“
Byli jsme asi půl kilometru od mého domu.
Tady se všechno stalo, na kraji u silnice.
Skočil dozadu do náklaďáku a dojeli jsme sem.
A pak jsme uviděli tu paní, jak leží na zemi.
Ležela tady.
Tady na straně.
Nohy měla tady, hlava směřovala sem.
Jen tam ležela a nehýbala se.
Moc krve jsem neviděl.
Ten chlap vystoupil z auta.
Díval se na svoji ženu.
Nevím, asi doufal, že bude taky naživu.
Tehdy dorazila policie.
Naložili ho do sanitky a odvezli.
Pak jsem se dozvěděl, že je mrtvá.
Tady je fotka Debbie.
Asi nebyla ráda, že ji fotím takhle.
Pak se s tím smířila.
Tady je na fotce s Cuddles.
Cuddles byla malá čivava.
Náš brouček.
Cuddles a Debbie spí.
Takových fotek máme spoustu.
Jmenuju se Johnny Moore.
Debbie byla moje první láska.
Byla to moje žena,
kamarádka,
důvěrnice
Měli jsme...
Za 19 dní jsme měli mít třetí výročí svatby,
když zemřela.
S Deborah jsem se seznámil v kostele.
Můj kamarád nás představil.
Za týden nebo dva jsme šli na rande.
Tehdy se zrodila romantická láska.
Chodili jsme spolu a tak rok, 16 měsíců.
Pak jsme se vzali.
Rádi jsme spolu dělali různé věci.
Rozuměli jsme si.
V roce 1984 se nám narodil syn.
Ty fotky budí hezké vzpomínky.
Místo špatných vzpomínek probudí ty hezké.
Byli jsme samozřejmě ještě mladí,
nebyla to procházka růžovým sadem,
ale zvládali jsme to.
Zbožňovala našeho syna
v jednom kuse ho oblékala
do něčeho nového.
Byla na něj pyšná, dělal jí radost.
Péče o něj pro ni znamenala celý život.
Byla dobrá matka.
Dobrá kamarádka a dobrý člověk.
Nezní to jako nic zvláštního, že ano? Ale je.
Debbie zemřela 20. prosince 1984.
Trvalo mi 12 let,
než jsem se přes to přenesl.
Smířil jsem se s tím?
Stoprocentně ne, to nedokážu nikdy.
Ano, pořád se mi vybavují zlé vzpomínky,
ale už o tom dokážu mluvit.
V jedné svaté knize se píše: „Co je život? Pouhý vánek.“
„Objeví se na chvilku a hned zase zmizí.“
PRÁVNICKÁ KANCELÁŘ JOHNA S. WALKERA
Jmenuju se John S. Walker
a asi 50 let pracuju jako advokát.
V roce 1984 jsem byl prokurátorem v okrese Panola.
Vedl jsem stíhání všech typů případů.
Vraždy, znásilnění, loupeže. Zkrátka všechno.
Jeden z případů byl stát versus Toby Williams.
RODINA Z GREENWOODU UNESENA, MATKA ZABITA, TRIO ZATČENO
Hrůzná fakta toho případu
byla všeobecně známa.
Toby Williams oběti v podstatě unesl.
Odvezl je na venkov,
na opuštěnou silnici.
A pak se museli svléknout.
Uprostřed silnice, v zimě.
Plakali a objímali se...
Bylo chladno
a oni stáli uprostřed silnice.
A on se rozhodl, že chce vidět, jak mají dva běloši sex.
Já takhle nemluvím,
ale řekl: „Chci vidět, jak bílí šoustají.“
TOBY WILLIAMS BYL ZA HRDELNÍ ZLOČIN VRAŽDY,
ZABITÍ DEBORAH MOOREOVÉ
27. ZÁŘÍ 1985 ODSOUZEN K SMRTI
Očekával jsem, že ho odsoudí k smrti.
Myslím, že on to taky čekal.
Pamatuju si, že pan Williams potichu utrousil:
„Hlavně abych to měl rychle za sebou.“
WILLIAMS ODSOUZEN K POPRAVĚ INJEKCÍ
„VÍM, ŽE MŮJ ŽIVOT SKONČIL.“
„RADŠI BYCH ZEMŘEL UŽ V SOUDNÍ SÍNI.“
Myslím, že strašlivé chování pana Williamse
společnost nemůže tolerovat.
Někdo zaklepal a když jsem otevřel, mířila mi do tváře pistole ráže 357.
VÍTEJTE
Víte, trvalo to celé hodiny.
Toby řekl, že se půjdeme projet.
Debbie držela George.
A já držel ji.
Mluvit jsme nemohli, jen jsme si vyměňovali pohledy.
Tak jsme si to stejně řekli nejlíp.
Měla strach.
Tiskla k sobě našeho syna George.
V duchu jsem věděl, že z toho nekouká nic dobrýho.
Debbie to věděla taky.
Nepochyboval jsem o tom,
že to nedopadne dobře.
Když holky řekly, abysme jim dali George,
Toby byl klidný.
Ovládal se, věděl, co dělá.
Svlékli jsme se, ale to je všechno, co po nás...
Nic jiného nechtěli.
Měl jsem na sobě jen slipy.
Ona měla podprsenku a kalhotky.
Ten vvýstřel jsem neslyšel.
Do dnešního dne si ho nevybavuju.
Vím jen, že jsem ležel na zemi
a slyšel, jak Debbie dodýchává.
Ohlédl jsem se na ni...
A věděl jsem, že odešla.
Když jsem se dostal do nemocnice, doktor mě vyšetřil a rozhodl se,
že mě naléhavě musí operovat.
Měl jsem větší strach o syna.
Nevěděl jsem, kde je.
Pamatuju si, že jsem byl na pohotovostním příjmu,
a pak mě odvezli na sál.
A někdo mi řekl, že volala nějaká paní.
Prý na doma na verandě našla miminko.
Syna tedy našli
a já ho chtěl vidět, než...
Promiňte.
Chtěl jsem ho vidět ještě před operací.
Ano, cítím se provinile, že jsem přežil
a ona ne.
Ale taky jsem věděl,
že jsem rád, že zemřela rychle.
Netrpěla.
Jsem rád, že netrpěla.
Toby Williams by mi nikdy nemohl vynahradit to,
co se tu noc stalo.
Něčí život se vynahradit nedá.
Co dneska k Tobymu Williamsovi cítíte?
Nechci o Toby Williamsovi mluvit.
Nechcete, aby se vás už jakkoliv dotkl?
Nechci o Toby Williamsovi mluvit.
POHŘEB
POHŘEBNÍ ÚSTAV BLACK & CLARK
Nemůžete lidi automaticky soudit podle toho, jací bývali dřív.
Vrazi
už nejsou ti, kterými byli tenkrát.
Je tu možnost vykoupení.
Jmenuju se Thomas Wattley.
A Tobymho Williamse znám deset let.
Jsem vězeňský pastor na oddělení George Beto
v texaské věznici Tennessee Colony.
Když nastoupil do vězení, byl to grázl.
Pral se. Bral všechny možný drogy.
Hm...
Byl to zloděj, lhář, vrah.
Zkrátka dělal špatný věci.
V ROCE 1992 ZJISTIL ODVOLACÍ SOUD, ŽE PŘI PROCESU
SOUDCE NEPŘIHLÉDL K DŮKAZŮM O WILLIAMSOVĚ MENTÁLNÍ RETARDACI.
ROZSUDEK SMRTI BYL ZRUŠEN A WILLIAMS BYL ODSOUZEN NA DOŽIVOTÍ.
POHŘEBNÍ ÚSTAV BLACK & CLARK
U ODVOLACÍHO SOUDU
TÝM PRÁVNÍKŮ PODROBNĚ POPSAL
JEHO TĚŽKÉ DĚTSTVÍ
VÁŽNÉ PROBLÉMY VE ŠKOLE
PORUCHY UČENÍ
POCITY ODLOUČENÍ A ZAVRŽENÍ
NEUSTÁLÉ SOCIÁLNÍ OTŘESY
EMOCIONÁLNÍ BOLEST
NIKDO O NĚJ NESTÁL
POCITY ZAVRŽENÍ
CITOVÁ TRAUMATA
NÍZKÁ INTELIGENCE
ZJEVNÁ HYPERAKTIVITA
PORUCHY POZORNOSTI
DOSAHOVAL IQ 53 a 69
Když jsem Tobyho potkal,
snažil se ve vězení definovat sám sebe
a pochopit, kdo je.
Ve třídě se hned
ponořil do toho,
o čem jsme mluvili.
A pak začal vyprávět
o traumatech, která zažil v dětství.
Matku jsem neznal.
Takhle jsem se cítil v podstatě celý život.
Když vás nemiluje vlastní máma, nebude vás milovat nikdo.
Toby vnitřně trpí.
STAROSTI PŘENECHTE PÁNU
Zaznívá mu to v hlase.
Všichni chceme znát matku.
Chceme znát otce.
Chceme vědět, kdo jsme.
Já vždycky cítil, že mě má někdo rád,
ale život bez lásky je, myslím, těžký.
Máte pocit, že za nic nestojíte.
Nevnímáte sami sebe.
Být milován znamená, že vaše lidská hodnota roste.
Když mi bylo deset let,
spřátelil jsem se
s klukem ze sousedství.
Chodili jsme ven a jezdili jsme na kole.
Občas jsme nějaký kolo ukradli.
Seznámil jsem se s někým z jeho rodiny,
už nevím, jestli to byl bratr, nebo strýc.
Toužil jsem k němu vzhlížet jako k otci nebo staršímu bratrovi.
A jednou
jsme vyrazili k Dallasskýmu kanálu lovit raky.
Z ničeho nic se na mě zadíval
s chtíčem v očích
a tehdy mě tam
znásilnil.
Chtěl jsem křičet o pomoc.
Chtěl jsem, aby mě někdo zachránil.
Pak jsem se ale rozhodl, že nechci, aby mě někdo zachraňoval,
protože,
když jsem o tom tak přemýšlel,
ten zachránce by se mi mohl posmívat.
Tak jsem jen ležel
a doufal, že to brzy skončí.
On pak vstal,
natáhl si kalhoty
a řekl: „Ne abys to někomu vykecal.“
Pochopil jsem, že už smím vstát,
tak jsem se zvedl, natáhl si kalhoty
a našel cestu od kanálu zpátky.
Nikdy jsem nikomu neřekl,
jak jsem se odtamtud dostal
do zadnímu traktu domu, kde jsme s babičkou žili.
Spodní prádlo se skrvrnama od spermatu jsem zahodil.
a hodnýho kluka jsem v sobě navždy pohřbil.
„Nikdy jsem...
Nikdy jsem to nikomu neřekl.“
Jak můžete být zraněný
a nikomu to neříct?
Jak?
Celý život
volá o pomoc.
Je těžké udělat myšlenkový skok
a dojít k závěru, že právě to ho přimělo spáchat vraždu.
Ale víme, že se v životě potýkal s řadou událostí,
čím dál těžších a drsnějších,
které ho na tu cestu dovedly.
TOBY WILLIAMS - DĚTSTVÍ
Toby si zaslouží soucit.
Spáchal strašlivý zločin.
Na to nezapomínejme.
A když uděláme něco špatného,
ano, přijde trest.
Ale zároveň
musíme odpouštět.
A modlit se, aby se z toho Toby časem poučil
a změnil své chování.
O tom mluvíme.
OD DUBNA 2004 TOBY WILLIAMS SPLŇUJE NÁROKY NA PROPUŠTĚNÍ
Rybařím, kdykoliv můžu.
Chodím sem za dům.
Nebo lovím ze svého člunu.
Chodím dolů na místní rybářký molo.
Když jste ve vězení, jste v kleci
a nemůžete si užívat žádný drobný životní potěšení.
A když to nemůžete dělat 20 let,
o hodně přicházíte.
Toby Williams byl můj první parťák v cele.
MICHAEL BUTLER TOMYHO SPOLUVĚZEŇ
Poprvý jsem dostal asi osm měsíců.
Byli jsme zamčení v cele 24 hodin denně, 7 dní v týdnu.
Není tam co dělat,
můžete jen poznávat ty, se kterými sedíte,
což byla jedna osoba.
A od té doby jsme s Tobym kámoši.
Lidi si myslí, že Toby je vzteklý monstrum,
že kdyby se k někomu přiblížil,
jen by uvažoval, jak mu ublížit,
využít ho a sebrat mu majetek.
Myslí si o něm spoustu špatných věcí.
Takový Toby vůbec není.
Vím, že...
neuplyne den, týden, měsíc a rok,
kdy ho netrápí
to, co napáchal.
Když čekáte sami v cele na popravu, den za dnem,
uvědomíte si, že se něco pokazilo.
Toby si zvolil cestu, na které se snaží napravit.
A taky to zvládl.
Začal se vzdělávat.
Začal naslouchat názorům ostatních.
Chová se vzorně.
Do všeho se zapojuje.
Když něco potřebujete, pomůže.
Nesnaží se brát, snaží se dávat.
Kvůli tomu, co sebral on.
Toby zestárl.
Myslím, že čas, který tu strávil, je dostatečná odplata za to,
co provedl.
Vážně si to myslím.
Neudělal nic,
co by bránilo v tom, aby ho pustili na podmínku. Proč mu ji nedají?
Když zůstane celou dobu ve vězení, je to trest smrti.
Je to rozsudek smrti zaživa, ale přesto rozsudek smrti.
Jak dlouhý trest teda stačí?
Hodně jsem změnil pohled na život.
Jsem šťastný díky tomu, co dělám.
Už skoro 13 let jsem znovu ženatý.
Tady jsem skočil do Středozemního moře.
- To bylo skvělý! - Jo, a voda byla studená.
Byla, ale my se stejně koupali.
Moje žena se jmenuje Belinda.
Prožila podobné věci jako já.
Snažíme se užívat si to, co děláme,
a cestovat, když můžeme.
Protože nikdo neslibuje, že přijde zítřek.
Víte...
Stýskat se vám nikdy nepřestane.
S časem se to lepší.
Belinda chápe, že Debbie patří do mýho života
a z toho oba vycházíme.
Myslím si, že ten, kdo dostane trest smrti,
si zaslouží odvolání.
Myslím, že... to je fér.
Ale když někdo spáchá zločin,
musí za to zaplatit.
Protože lidi, co zemřou jako Debbie,
se odvolat nemůžou.
Nemají druhou šanci.
O to všechno mrknutím oka přijdou.
Měl jsem velké štěstí,
měl jsem sestru a matku
a ty mi pomáhaly s Georgem.
Matka mu ale chyběla.
Nebyla tam,
když začal chodit,
když nastoupil do školy, promoval, oženil se.
Pořád na to myslím.
Na to, že Debbie nevidí,
jak teď život vypadá.
On o to všechno přišel.
Ona o to přišla. Přišli jsme o to všichni.
GEORGE MOOREOVI JE TEĎ 35 LET A S OTCEM JSOU SI BLÍZCÍ
DO TOHOTO DOKUMENTU SE ODMÍTL ZAPOJIT
PO POVINNÉM 90-DENNÍM MEZIDOBÍ POVOLILA TEXASKÁ JURISDIKCE
DRUHÝ ROZHOVOR S TOBY WILLIAMSEM
Často jsem se modlil, abych zemřel.
Často jsem se modlil k Bohu, aby si můj život vzal.
To se změnilo.
Sláva Bohu, to všechno se změnilo.
Přijal jsem Krista
a vidím věci z jiného úhlu,
protože teď jsem za život vděčný.
Debbie byla...
moje žena,
moje kamarádka,
moje důvěrnice.
Toby Williams mi žádným způsobem nemůže splatit to,
co se tu noc stalo.
Něčí život nemůžete nahradit.
Nejdřív bych rud požádal pana Johnnyho a celou rodinu, aby mi odpustili,
že jsem zasáhl do jejich života,
protože na to jsem neměl právo.
Uvědomuju si,
že jsem udělal něco odporného
a kdybych to mohl vzít zpátky, udělal bych to.
Často se za pana Moorea modlím.
Modlím se i se za jeho rodinu.
Přemýšlel jsem o tom, že muselo být těžké vybudovat si nový život.
Budu se snažit to napravit.
Napsal jsem knihu
s názvem Schůzka se smrtí: vykoupení.
Vyprávím v ní o svém přerodu.
Rád bych výnos z prodeje využil
k založení neziskové organizace, která ponese jméno Debbie Mooreové.
Měla by se věnovat lidem, kteří trpěli
takovými zločiny, jaký jsem proti ní spáchal.
Toby Williams jim nařídil, aby se svlékli.
Uprostřed silnice, v zimě.
Řekl: „Chci vidět, jak bílí šoustají.“
Je to pravda?
Ne, pane.
Ale chtěl jste, aby se svlékli.
Ano, pane.
Proč jste nám to neřekl?
Vypadlo mi to z hlavy.
Můžu o tom ale klidně mluvit.
Chtěl jsem, aby mohli stát těsně u sebe.
To byl ten důvod.
Aby stačil jeden výstřel.
Chtěl jsem se dostat co nejrychleji pryč,
nesoustředil jsem se na to, co se děje.
TOBY WILLIAMS SI ZA VRAŽDU DEBORAH MOOREOVÉ ODPYKAL 34 LET
OD ROKU 2004 MU PĚTKRÁT ZAMÍTLI ŽÁDOST O PODMÍNEČNÉ PROPUŠTĚNÍ
Bylo by zdrcující,
kdybych v tomhle vězení musel zůstat.
Těším se, až odsud jednoho dne odejdu.
Jak by se podle vás Johnny Moore cítil, kdyby vás propustili?
Páni, o tom jsem nikdy nepřemýšlel.
Nikdy jsem na to nepomyslel.
Nevím, co na to říct.
Hm...
Nejspíš by byl naštvaný,
kdyby mě pustili.
Překlad titulků: Marta Bartošková