Det var aldrig noget, jeg havde planer om at gøre.
Og jeg fortryder det.
Jeg ville ønske, jeg kunne lave det om.
Men det kan jeg ikke.
SIDEN GENINDFØRELSEN AF DØDSSTRAFFEN I USA I 1979
ER MERE END 8.000 PERSONER BLEVET DØMT TIL DØDEN FOR MORD
DETTE ER HISTORIEN OM FANGE PÅ DØDSGANGEN NR. 199042
Jeg var faktisk glad for at komme på dødsgangen,
fordi jeg blev behandlet bedre end derhjemme.
Jeg ville bare ønske, det ikke havde kostet et liv.
Jeg beder for hende hver dag
og beder Gud om at våge over hende.
Jeg ved, at hun også våger over mig og ser mig.
EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Det er en sand historie.
Sådan startede jeg.
Jeg ville bare gøre oprør og skabe kaos.
Jeg sagde: "Lad os se, hvem der dør først."
Det var mit valg.
Jeg dræbte ham.
Det var aldrig noget, jeg havde planer om at gøre,
og jeg fortryder det.
Jeg vidste, jeg ville slå de to mænd ihjel.
Han lå på knæ foran mig,
og så trykkede jeg af.
Jeg slog dem begge to ihjel.
Jeg dolkede dem.
PYROMAN-JOE
RICHLAND FÆNGSEL
Hej, Joe. Vil du putte den ned i skjorten?
Bare foran.
I 1987 MYRDEDE JOSEPH MURPHY DEN 72-ÅRIGE RUTH PREDMORE
Mit navn er Joseph Murphy.
Fange nr. 199042.
Jeg sidder fængslet i Ohio.
Vores hjem i Clay County i West Virginia var en firkantet hytte,
der var dækket med tagpap,
og der boede vi.
Vi havde tre værelser: En stue, et køkken og et soveværelse,
og vi var otte.
Min mor kom fra en
familie med 17 børn.
Hun ville gerne væk fra sit hjem,
så hun blev gravid som meget ung.
Hun giftede sig med min far Jerry Murphy.
De fik bare flere og flere børn,
og de havde ingen indkomst.
Der var ingen vand, ingen strøm, ingen gas og ingen telefon.
Vi hentede vand fra floden.
Når vi skulle på toilettet,
forrettede vi vores nødtørft i nogle store dunke
eller i nogle bøtter.
De lå spredt rundt i huset.
Min far var den type,
at hvis jeg ikke så ham fuld,
så troede jeg, der var noget galt med ham,
for han var konstant påvirket af alkohol.
Han blev altid voldelig, når han var fuld.
Mine forældre kaldte mig retarderet, men jeg forstod det ikke.
Jeg troede nok bare,
at det var sådan, jeg var.
Min mor fik besøg af de sociale myndigheder
for at få mig evalueret.
Jeg måtte ikke lege med de andre.
Min mor sagde, at jeg var syg,
og at hvis de legede med mig, så ville de også blive syge.
De måtte ikke tale eller lege med mig,
så jeg var altid alene.
Men nogle gange stjal min søster
et glas æblemos fra køkkenet.
Vi knuste det oppe på en bakke, og så gav hun mig det,
for min mor forsørgede mig ikke.
Min søster sørgede altid for,
at jeg ikke døde af sult.
Jeg sov som regel for enden af min mors seng.
Jeg var bundet til sengen,
men jeg troede, det var normalt.
En dag gav socialarbejderen mig en hel masse tøj.
Det lå i en stor kuffert.
Men da vi kom hjem, gjorde min mor det sædvanlige.
Hun gav det hele til mine søskende,
så de kunne se pæne ud i skolen.
Hun satte kufferten for enden af sengen og lagde mig i den,
for så vidste hun, at jeg ikke kunne stikke af om natten.
Men det var faktisk bedre end at sove på gulvet.
Min socialarbejder
kom jævnligt og så til mig derhjemme.
En dag havde min mor slået mig hårdt,
og jeg havde blå mærker på ryggen og bag på benene.
Hun sagde til min far: "Du er nødt til at gøre noget.
For hvis socialarbejderen ser det,
så fjerner hun bare Joey, og så får vi ikke vores check."
Derfor førte min far mig om bag ved huset.
Han bandt mig til nogle fjedre.
Og efter at han havde bundet mig,
hældte han benzin på og antændte mig.
Jeg hylede og skreg, for det brændte.
JOSEPHS BRANDMÆRKER BLEV OPDAGET, OG HAN BLEV KØRT PÅ HOSPITALET
HAN BLEV SENERE PLACERET PÅ ET HJEM
Jeg har været på 17 institutioner i fire forskellige delstater.
Jeg blev misbrugt seksuelt alle de steder, hvor jeg blev placeret.
Jeg troede, det var noget,
som alle skulle igennem.
Jeg var glad for at være på de her institutioner,
fordi de gav mig mad og tøj.
Jeg blev ikke slået hver dag og fik nok at spise.
Jeg var der temmelig længe,
men så sendte dommeren mig tilbage til mine forældre.
MENS JOSEPH BOEDE PÅ ET HJEM I PENNSYLVANIA,
FLYTTEDE FAMILIEN TIL OHIO UDEN HAM
Mine forældre kontaktede mig aldrig, mens jeg var på institution.
De flyttede uden at fortælle mig om det.
DA JOSEPH KOM UD AF INSTITUTIONEN, MÅTTE MAN LOKALISERE HANS FAMILIE,
SÅ HAN KUNNE KOMME HJEM
Da vi flyttede til Marion i Ohio,
fik vi et badeværelse for første gang.
Det var en rar by.
Jeg gik tit rundt på gaderne om aftenen
for at få fred og ro og undgå at få bank.
En dag, hvor min mor ville slå mig,
kom jeg til at sætte ild til en stak tøj.
Der udbrød brand i køkkenet,
og den spredte sig til væggene.
Så kom der en masse brandbiler og politibiler.
Jeg kan huske sirenerne og de blå blinklys.
Vi skulle genhuses,
og jeg indså, at min mor havde glemt at slå mig.
Så jeg lærte meget tidligt, at hvis jeg startede en brand,
så kunne jeg undgå bank.
Bagefter tror jeg, de sendte mig
på en institution, hvor de konstaterede, at jeg var pyroman.
Men det var jeg ikke.
Ingen vidste, hvorfor jeg gjorde det.
JERNBANEOVERSKÆRING
I 1987 BLEV SØSTEREN DREMA INDLAGT EFTER AT VÆRE BLEVET RAMT AF ET TOG
MEN FAMILIEN KUNNE IKKE BETALE FOR HOSPITALSREGNINGERNE
Min svoger sagde til mig, at hvis hun kunne komme på Columbus Hospital,
så ville hun få en bedre behandling.
Han foreslog derfor, at vi skulle begå et indbrud.
Vi skulle tage noget og stikke af.
Hans idé var at stjæle
en videobåndoptager.
Jeg sagde, at jeg kendte en, der vist nok havde en,
og det var Ruth Predmore.
Vi havde lavet nogle småjobs for hende.
Vi gik hen til hendes hus.
Han tog bagdøren, mens jeg tog fordøren.
Jeg tænkte, at hvis hun var der, ville hun måske ringe til politiet.
Så jeg tog en kniv ud af min lomme
for at skære telefonledningen over.
Men da jeg kom tilbage til fordøren,
stod hun der og sagde: "Hvad laver du? Forsvind herfra!"
Jeg blev overrasket og bange og langede ud med kniven.
Cirka to timer efter gik jeg tilbage.
Jeg gik
meget langsomt og tøvende, fordi jeg var bange.
Jeg åbnede fordøren meget langsomt,
og jeg kunne se hende ligge på gulvet.
Jeg var bange.
Men jeg ville stadigvæk forsøge at hjælpe min søster,
så derfor gik jeg rundt i huset
og tog alt det, der havde værdi, og så stak jeg af via bagdøren.
JOSEPH STJAL EN FRAKKE, EN TASKE OG EN KRUKKE MED MØNTER
HAN BLEV ANHOLDT INDEN FOR TO DØGN OG SIGTET FOR OVERLAGT MORD
HANS SVOGER BLEV ALDRIG ANKLAGET FOR NOGEN FORBRYDELSE
Fru Predmore burde aldrig være
død på grund af mig.
Hun var en meget sød, kærlig og gavmild person,
og jeg angrer min gerning meget dybt.
Det burde aldrig være sket.
Under retssagen indkaldte vi flere sagsbehandlere og socialarbejdere,
så de kunne vidne.
Det var der, det gik op for mig, at mit liv ikke havde været normalt.
Det var forkert og...
Jeg skulle henrettes uden at have haft en rigtig familie.
Man kalder det for "Lille Chicago".
Chicago er kendt for narkotika og bander,
og nu er Marion også blevet sådan.
Her er den bar, hvor jeg fik tænderne slået ud.
Fru Predmore, som min bror myrdede, boede lige her.
Det lille hus lige dér.
Jeg er Josephs bror Michael.
Jeg er den yngste ud af seks børn.
Da vi flyttede til Marion, kom vi til en helt anden verden.
I West Virginia er der en masse bondeknolde.
Her var der mange forskellige typer.
Folk, som man ikke ser i West Virginia.
Men de drillede os hele tiden, fordi vi havde en bondeaccent,
eller fordi vi ikke havde pæne sko og pænt tøj.
Min far var alkoholiker.
Når han ikke havde mere at drikke, gik han ud på badeværelset
og tog et par slurke af en flaske sprit.
Han blev syg, men han drak videre.
Vi kunne købe en ny mikrobølgeovn, og så solgte han den dagen efter
for en billig flaske vin.
Joey var et problemfyldt barn.
Han lavede ballade.
Han stjal og alt muligt.
Han blev tit sendt væk i et halvt eller et helt år.
Jeg savnede ham altid derhjemme.
Han påsatte en brand eller
slog en hund ihjel.
Han dræbte min hund Snoopy i West Virginia.
Han kørte den over.
En anden gang så jeg ham hænge en hund.
Han fik bank for det.
Men det rørte ham overhovedet ikke.
Han sagde: "Jeg holder ikke op."
Der var rigtig mange brande i Marion.
En hel masse bygninger brændte bare ned.
I aviserne skrev man om en brandstifter,
og det var ham.
Jeg har fået at vide...
Jeg kunne lide slik som barn.
Han kunne lide ild.
En dag spurgte han: "Hvordan ville du begå et indbrud?"
Jeg svarede: "Jeg vil sætte en seddel på døren,
hvor der står 'giv mig dine penge.'"
Så han hængte en seddel op og bad hende om at lægge penge i en papirpose.
Det gjorde hun ikke, så han myrdede hende.
Man stikker ikke en kniv i folk, bare fordi man bliver bange.
Det var en rar dame.
Jeg slog græs for hende hver uge
og ryddede hendes fortov.
Hun betalte mig for at bære sine indkøb.
Hun var en slags mormor.
Da det skete, blev jeg...
Jeg var målløs.
Jeg elskede hende, og min bror myrdede hende.
Det er ret svært at håndtere,
fordi det er min bror og en kvinde, jeg anså som min mormor.
MARION MIDTBY
Mit navn er Wayne Creasap.
Jeg er tidligere betjent i Marion.
Da vi havde konstateret, hvad der manglede fra hjemmet
og forhørt folk i kvarteret,
kom navnet hurtigt op.
Joe Murphy var en meget kendt person blandt politiet i Marion County.
Mange af mine kolleger kaldte ham for "Pyroman-Joe".
Han kunne lide at lege med ild som ung.
Han havde sat ild til mindre dyr.
Han begik tyverier.
Han lavede ballade.
Joseph Murphy boede kun et par huse fra fru Predmore.
Vi fandt ud af, at han havde skrevet en besked til hende,
dagen før hun blev fundet død.
I den her besked stod der mere eller mindre:
"Læg dine penge udenfor, eller jeg slår dig ihjel."
DET ER PENGENE
ELLER DIT LIV.
Da han ikke fik sine penge, gjorde han sin trussel til virkelighed.
Jeg har ikke set de her længe.
Jeg kan stadig se hende
ligge der på gulvet.
Inde i hovedet.
Jeg kan ikke slette det.
Det var en grusom forbrydelse.
Jeg tror ikke på den version om, at han skadede hende ved et uheld,
fordi han blev overrasket.
Det er blevet påvist, at han stod bag ved hende.
Snittet i hendes hals var så dybt,
at hun næsten blev halshugget.
Hovedet sad kun fast i en tråd.
Det kræver stor styrke
at stå bag ved nogen, stikke en kniv ind i dem
og skære halsen over på dem.
JURYEN ERKLÆREDE ENSTEMMIGT MURPHY FOR SKYLDIG
HANS DOM SKULLE AFSIGES DEN 14. SEPTEMBER 1987
Jeg havde ikke stor sympati for Joe.
Folk havde prøvet at hjælpe ham.
Børneforsorgen havde taget sig af ham
og forsøgt at forebygge en kriminel løbebane.
De havde forsøgt at hjælpe familien.
Men ikke alle folk vil hjælpes.
JURYEN SKULLE AFGØRE, OM MURPHY FORTJENTE DØDSSTRAFFEN
EN DOM, DER KUN BLIVER AFSAGT FOR DE ''VÆRSTE AF DE VÆRSTE"
Mit navn er Linda Richter.
Jeg er mediationsekspert i delstaten Ohio.
Mit job består i at forklare, hvordan en persons baggrund
kan belyse selv den værste forbrydelse.
Jeg illustrerer over for juryen, at de her personer selv var ofre,
længe før de begik forbrydelsen.
Joeys barndom var en af de fattigste
og følelsesmæssigt mest sterile, jeg havde været i kontakt med.
Hygiejnen i hjemmet var frygtelig.
Der var kakerlakker og kryb.
Ekskrementer fra dyr.
Der stank.
Og det her var i Marion, som var en grad over deres forrige hjem.
Familien havde sine rødder
i det sydlige West Virginia,
hvor der er stor fattigdom.
Vi tog de her billeder for at få folk til at forstå,
at deres hjem ikke var andet end et usselt skur.
Vi taler om en grad af fattigdom, som jeg aldrig havde oplevet før.
Den psykolog, der var sat på sagen,
mente på baggrund af det raseri, han lod komme til udtryk,
hans pyromani og dyretortur,
at han sandsynligvis var blevet seksuelt misbrugt.
Det ligger bag meget af den vrede, der bliver udløst
i den her type uorganiserede impulsdrab.
EFTER KUN OTTE TIMERS VOTERING
JURYEN ANMODEDE OM EN DØDSSTRAF
Jeg var lamslået, da juryen kom tilbage med kendelsen.
Jeg syntes ikke, at Joey var den værste af de værste.
Han skulle selvfølgelig fængsles.
Men jeg følte, at hvis man tog hans liv,
så ville han bare blive et offer igen.
Selvom han havde begået mord.
Den første gang, jeg blev seksuelt mishandlet,
var det af en sort mand i Clay County.
Han lavede spiritus for beboerne i området.
Han var moonshiner.
Min far elskede at komme der for at drikke sig fuld,
og en dag tog han mig med sig.
Vi gik ind i en bus, der stod
forladt i vejkanten, og så...
Den her moonshiner hed Al.
Vi gik ind i bussen, og min far bad om noget alkohol,
men Al ville ikke give ham det.
Min far sagde: "Jeg har min søn med mig,
og du må gerne misbruge ham.
Bare giv mig noget alkohol."
Al førte mig ned bag i bussen, hvor der lå en madras,
og han tog tøjet af mig.
Jeg forstod ikke, hvad der skete.
Så tog han tøjet af, lagde mig på madrassen
og lagde sig oven på mig.
Han voldtog mig analt.
Jeg råbte efter min far:
"Hjælp mig, far. Det gør ondt."
Men han sad bare og drak og lod, som om han ikke hørte noget.
Og så...
Da han gryntede som en gris og fjernede sig fra mig,
styrtede jeg ud af bussen og løb hjem splitternøgen.
Det var cirka en halv kilometer.
Da jeg nærmede mig, skreg jeg: "Hjælp mig, mor!"
Hun kom ud på verandaen og spurgte: "Hvad er der?"
Jeg sagde: "Han gjorde mig ondt."
Så hev min mor mig ind og slog mig.
Hun troede, at jeg havde leget nede ved floden
og havde revet mig på nogle glasskår,
og at det var derfor, jeg havde blod bag på benene.
Da det skete, var jeg seks år.
Jeg har hørt historien før.
Det gør mig lige så trist som første gang.
Jeg kan ikke forestille mig
at føle sig...
...så efterladt og forrådt
af en person, der burde beskytte dig
og elske dig og passe på dig.
For en flaske sprut.
Når man får den slags traumer som barn,
så bevirker det,
at enhver følelse af tryghed og tro på medmenneskelighed
bliver ødelagt.
Jeg tror ikke,
at et barn, der bliver udsat
for den slags voldelige handlinger,
kan relatere til verden normalt.
Verden er ikke normal mere.
Det er et fjendtligt og skræmmende sted.
JOSEPH MURPHY TILBRAGTE DE FØLGENDE 24 ÅR PÅ DØDSGANGEN
ALENE I SIN CELLE I 23 TIMER OM DAGEN
Jeg hedder Kathryn Sandford og er offentlig forsvarer
i sager med dødsstraf.
Jeg tager mig af appelsager.
DA HANS APPELMULIGHEDER SLAP OP,
FIK KATHRYN SANDFORD SAGEN I 1997
Det her er fem ud af de cirka 15 kasser, som vi har.
Det er kun Joeys sag.
Jeg havde aldrig læst eller hørt om en så frygtelig opvækst.
Alt det, han var igennem...
Det var bare nogle skrækkelige kår.
Der var ingen tvivl angående hans skyld.
Vi ville ikke give ham en ny retssag,
men en ny dom.
Når man har haft sådan en baggrund,
kan man ikke dømmes efter samme standarder som andre mennesker.
Det gør en forskel.
I FEBRUAR 2011 BLEV DER SAT EN DATO PÅ JOSEPH MURPHYS HENRETTELSE
HANS SIDSTE HÅB VAR AT BEDE GUVERNØREN OM EN BENÅDNING
Vi begyndte på sagen
mellem otte til ti måneder før hans henrettelsesdato.
Jeg kan huske, jeg tænkte:
"Hvis han bliver henrettet,
så tror jeg ikke, jeg kan fortsætte mit job."
For så er der ikke nogen retfærdighed.
Det er mig med brillerne.
Buddy med de ternede bukser.
Han hedder Jerry.
Det er Drema, Darris,
David, mor og Joey.
Min mor slog os tit med et bælte.
Tilbage i 70'erne var det en meget almindelig form for straf.
Man skulle lære af det.
Mange børn...
...bliver ikke straffet, og deres opførsel er anderledes
end dem, der bliver straffet.
Sådan er det.
Men med ham er det...
Jeg kan huske, at han fortalte historier.
De var næsten altid opdigtede,
men der er også noget om det.
Så førte min far mig om bag ved huset.
Han bandt mig til nogle fjedre,
og efter at have bundet mig hældte han benzin på og antændte mig.
Jeg hylede og skreg, fordi det brændte.
Jeg kan huske det med ilden.
Vi andre sad inde i stuen.
Han var på værelset,
og han var ikke bundet.
Han satte ild til sig selv.
Der var ingen andre derinde.
Han gjorde os bange.
Mor kørte ham på skadestuen.
Jeg kan tydeligt huske det.
Han har fortalt den her historie siden retssagen.
Det var hans forsvar for at undgå dødsstraffen.
Vi gik ind i bussen, og min far bad om noget alkohol,
men Al ville ikke give ham det.
Så sagde min far: "Jeg har min søn med, og du må gerne misbruge ham.
Bare giv mig alkohol."
Sandheden er en helt anden.
Min far tog Darris med til Charleston og ikke hen til Al.
Han solgte ham til et horehus.
Han forlod ham der og tog hjem.
Men Joey lavede det om til,
at far havde byttet Darris for noget whisky.
Kan du se det? Han tog to historier
og blandede dem sammen for at...
Far solgte Darris for noget whisky.
Men hvis noget af det passer,
har jeg bare endnu mere ondt af ham.
Det gør mig trist, for han er min bror.
Jeg ville ikke kunne bære det.
Jeg ville selv have skadet nogen.
Mit navn er Michael Gelbort, og jeg er neuropsykolog.
Jeg blev involveret i Joey Murphys sag,
fordi hans advokat Kathy Sandford
havde brug for at evaluere hans personlighed.
Joey kan fremstå som ret normal.
Men hvad angår forståelsen for nuancer og finesser
og mere komplekse ting...
Hvis man skal placere ham på en skala fra mest til mindst intelligent,
ville han ligge i bund.
Han fortalte historier om sin far,
der efter sigende var en indædt alkoholiker.
Han udleverede Joey til andre folk mod alkohol.
Jeg tog ikke alt det, han sagde, som værende den rene sandhed.
Men det var sammenhængende nok,
og det matcher med hans adfærd,
så jeg mener, at det globalt set passer.
Jeg er ret sikker på, at det misbrug, som han omtaler, er sket.
Det er faktisk temmelig udbredt,
at flere familiemedlemmer
fortæller forskellige historier.
Joeys bror kunne have sagt:
"Det er aldrig sket. Sådan er min far overhovedet ikke."
Broren siger derimod, at det er sket, men det var bare ikke Joey.
Dermed bekræfter han, at deres far
var i stand til at gøre den slags.
Så måske er det rimeligt at antage, det også kan være sket for Joey.
Hans bror slår i hvert fald fast,
at faren var i stand til den slags.
Det handler ikke om at have medlidenhed med personen.
Det handler mere om at konstatere, at hans opvækst ikke har hjulpet ham,
og han havde nok ikke selv evnen
til at agere anderledes.
Jeg mener, at vi kommer til verden med renviskede tavler.
Påvirkningen fra folk omkring os
bestemmer i en vis udstrækning, hvilken retning vi vælger i livet.
Joey er ikke nogen psykopat.
Han nyder ikke at slå folk ihjel.
Han er en person, som på mange måder selv er et offer.
Mange folk siger: "Han er måske et offer, men det undskylder ikke et mord."
Hans opvækst fik ham ikke til at begå mord.
Andre folk med den samme opvækst
begår ikke nødvendigvis mord.
Men sandsynligheden er større.
De har større chancer for at komme i vanskeligheder
eller begå sig dårligt socialt.
De er tættere på kanten, og nogle af dem ryger over den.
Det gjorde han.
EFTER DR. GELBORTS ADFÆRDSANALYSE
BLEV SAGEN GENOPTAGET I RETTEN DEN 15. SEPTEMBER 2011
Vi havde en masse at fremlægge i retten.
Men man ved aldrig.
Det er umuligt at vide, hvad guvernøren beslutter sig for.
Jeg havde læst en artikel nogle år før,
hvor ofrets niece fortalte, hun aldrig havde hørt Joey
undskylde sin handling.
Jeg besluttede at opsøge hende.
Hun og Joey endte med at mødes
under en samtale mellem den dømte og ofrets familie.
Hvis et medlem af familien
kunne stå frem og sige, at vedkommende ikke var for en dødsstraf,
ville det være stort.
Derfor fik den offentlige forsvarer
nogen til at optage en video med fru Kavanagh.
Vi modtog optagelsen aftenen før høringen.
Da jeg mødte ham første gang,
forventede jeg at se en gemen forbryder.
Men da jeg hørte om hans tidligere liv
og de mange misbrug,
gik jeg derfra med en følelse af, at systemet havde svigtet ham fuldstændig,
ligesom det havde svigtet min tante.
Da fru Kavanagh mødte Joey,
mente hun, han skulle dømmes til døden.
Men under deres samtale
ændrede hun mening.
-Er du for en henrettelse? -Nej.
Hvorfor?
Jeg kan mærke, at han er meget angrende,
og jeg mener også, han kan gøre nytte et eller andet sted.
Jeg vil lade myndighederne vide, hvor gal jeg selv er på systemet.
Det har knust min familie.
Men det har også knust Joeys familie.
Det er ikke kun Joey, der har siddet på dødsgangen i 25 år.
Mig og min familie har også siddet der.
Da jeg mødtes med Peg Kavanagh, som er ofrets niece,
var det meget følelsesladet.
TI UGER EFTER SIT FØRSTE INTERVIEW
ACCEPTEREDE JOEY AT SVARE PÅ NOGLE YDERLIGERE SPØRGSMÅL
Vi begyndte begge to at græde.
Hun sagde: "Det er dine forældre, der burde spærres inde."
Bagefter omfavnede vi hinanden,
og hun gav mig et oprigtigt, kærligt og tilgivende kram.
Så græd vi endnu mere.
Hun fik mig væk fra dødsgangen.
DEN 26. SEPTEMBER 2011 OMSTØDTE GUVERNØREN JOHN KASICH
MURPHYS DØDSSTRAF TIL LIVSTID UDEN MULIGHED FOR PRØVELØSLADELSE
Jeg havde kun 30 dage tilbage,
så jeg var isoleret fra de andre.
Vagten kom og sagde:
"Jeg har en nyhed."
Jeg spurgte, hvad det var,
og han sagde, jeg var blevet benådet.
Jeg var ved at falde om.
Jeg græd, men han sagde: "Hold nu op med det."
Så spurgte han mig,
om jeg ville ringe til min advokat.
Jeg kunne høre,
der var en masse mennesker på advokatens kontor.
De var ved at fejre det.
Hun sagde: "Det lykkedes, og det var kampen værd."
Hun var lige så rørt som mig,
for hun havde arbejdet hårdt for min sag.
Jeg var meget taknemlig og rørt over, at folk endelig tog sig af mig.
MURPHY BLEV FLYTTET FRA DØDSGANGEN
TIL ET ALMINDELIGT FÆNGSEL I RICHLAND
Mange gange gik jeg frem og tilbage på runden ude i fængselsgården
bare for at se himlen og føle græsset
og takke Gud for stadig at være i live.
Jeg tænkte over, hvad jeg kunne gøre.
Nu har jeg fået et liv.
Jeg har fået en ny chance, og derfor vil jeg gøre mit allerbedste
for at gøre et eller andet godt.
Noget konstruktivt og meningsfuldt.
Jeg lytter for eksempel til de andre indsattes problemer
for at hjælpe dem.
Hej, Duf.
Det er vores fælles kat Duf.
Den er opkaldt efter Andy Dufresne fra filmen En verden udenfor.
Vi reddede den, da den var fire dage og ved at dø af kulde.
Den kan lide at sidde på skulderen.
Mange fanger får afløb for deres vrede ved at lege med den
og tage sig af den.
Det er en trøst at have en kat og lege med den
eller se på den...
...lege på græsset og fange fugle.
Hvis jeg kommer ud en dag, så vil det kun ske,
fordi Gud har bestemt det.
Men personligt er jeg
ret tilfreds.
Jeg lever mit liv i fængslet,
fordi jeg har vænnet mig til det.
Jeg accepterer min straf,
og det er i orden med mig.
Tekster af: Rikke Schultz