Něco takového jsem nikdy udělat nechtěl.
Přál bych si, abych to neudělal.
Kdybych mohl něco změnit, udělal bych to.
Ale zjevně nemůžu.
OD ZNOVUZAVEDENÍ TRESTU SMRTI V USA V ROCE 1976
BYLO ZA VRAŽDU ODSOUZENO PŘES 8 000 LIDÍ
TOTO JE PŘÍBĚH ODSOUZENCE NA SMRT # 199042
Byl jsem šťastný, že mě odsoudili k smrti,
protože se ke mně chovali líp než doma.
Přál bych si ale, aby to žádnou oběť nestálo život.
Modlím se za ni každý den a prosím Boha, aby bděl nad její duší a staral se o ni.
A vím, že se i ona bdí nade mnou a vidí mě.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Tento příběh se skutečně stal.
Takhle to začalo.
Šlo mi o vzpouru. Chtěl jsem vyvolat chaos.
Řekl jsem jí: „Uvidíme, kdo koho zabije.“
Rozhodla jsem se sama.
Zabila jsem ho.
Něco takového jsem nikdy udělat nechtěl. Kéž bych to neudělal.
Věděl jsem, že z toho auta vystoupím a ty dva zabiju.
A když přede mnou klečel,
pamatuju si jen, že jsem stiskl spoušť.
Oba jsem je zabil.
Ubodal jsem je.
JÁ JSEM VRAH
PYROMAN JOE
NÁPRAVNÉ ZAŘÍZENÍ RICHLAND
Ahoj, Joe. Můžeš si to strčit do košile?
Jen za košili.
JOSEPH MURPHY V ROCE 1987 ZAVRAŽDIL 72-LETOU RUTH PREDMOREOVOU
Jmenuju se Joseph Murphy.
Číslo 199042.
Jsem umístěný v nápravném zařízení v Ohiu.
OKRES CLAY, ZÁPADNÍ VIRGINIE
V okrese Clay v Západní Virginii byla bouda potažená dehtovým papírem.
Byla jen z prken potažených dehtovým papírem.
Tam jsme bydleli.
Měli jsme tři pokoje: obývák, kuchyň a ložnici. Byli jsme osmičlenná rodina.
Máma byla
ze 17 sourozenců.
Chtěla se dostat z domu
a otěhotněla dost mladá.
Vzala si
mého otce Jerryho Murphyho.
Rodily se jim pořád další děti.
Neměli žádné příjmy ani plány.
Neměli jsme tekoucí vodu, elektřinu, plyn ani telefon.
Vodu jsme si brali z potoka.
Na záchod jsme chodili tak,
že jsme močili a káleli do velkých džbánů
nebo plechovek,
které se povalovaly v domě.
Můj otec byl typ člověka...
Když jsem ho neviděl opilého...
Kdybych ho viděl střízlivého, myslel bych si, že je mu zle.
Znal jsem ho jen pod vlivem alkoholu a...
Byl...
Když byl opilý, týral nás. Bylo mu to fuk.
Rodiče říkali, že jsem retardovaný. Nevěděl jsem, co to znamená.
Myslel jsem si,
že to nějak souvisí s tím, jaký jsem byl.
Matka dostávala sociální dávky
na mentální retardaci.
Nesměl jsem si hrávat s ostatními sourozenci.
Máma jim řekla, že jsem nemocný
a že taky onemocní, když si se mnou budou hrát nebo povídat.
Nedovolila jim to,
a tak jsem byl pořád sám.
Sestra ale někdy
ukradla z kuchyně plechovku jablkového pyré,
odnesla ji na kopec, rozbila ji o kámen a nakrmila mě.
Matka mě totiž nekrmila.
Snažila se,
abych neumřel hlady.
Většinou jsem spával v nohách matčiny postele,
přivázaný k posteli.
Vždycky jsem si myslel, že to je normální.
Jednoho dne mi sociální pracovnice přinesla balík oblečení.
A taky velký kufr, abych ho měl kam dávat.
Šli jsme domů a matka udělala to, co vždycky.
Všechno sebrala a rozdala ostatním dětem,
aby ve škole vypadaly hezky.
Kufr postavila k nohám postele a mě šoupla dovnitř.
Mohla si tak být jistá, že v noci nevylezu
a nebudu pobíhat po domě.
Bylo to pohodlnější, než spát na podlaze.
Moje sociální pracovnice
k nám pravidelně chodila kontrolovat, že jsem v pořádku.
Jednou mě máma zmlátila
a já měl na zádech a vzadu na nohách stopy od krve.
Řekla otci: „Musíš to dát do pořádku,
protože zítra přijde a uvidí to.
Odveze Joea a nedostaneme tenhle měsíc dávky.“
Táta slíbil, že se o to postará, vzal mě za dům.
A přivázal mě ke starý matraci.
Když mě přivázal,
nalil mi na záda benzín a zapálil mě.
Křičel jsem, jako kdyby mě na nože brali, hrozně to pálilo.
SOCIÁLNÍ PRACOVNICE UVIDĚLA JOSEPHOVA ZRANĚNÍ A ODVEZLA HO DO NEMOCNICE
POZDĚJI BYL UMÍSTĚN DO ÚSTAVNÍ VÝCHOVY
Než jsem vyrostl, byl jsem 17 institucích ve čtyřech různých státech.
Pokaždé, když jsem někam nastoupil, mě sexuálně zneužívali.
Myslel jsem, že to potká všechny a všichni se s tím smíří.
Byl jsem šťastný, že jsem v těch ústavech.
Dávali mi najíst, měl jsem oblečení,
nebili mě každý den a mohl jsem se najíst.
Nechali mě tam nějakou dobu,
Soudce mě chtěl vrátit rodičům.
KDYŽ JOSEPH ŽIL V ÚSTAVU V PENNSYLVÁNII,
JEHO RODINA SE BEZ NĚJ PŘESTĚHOVALA DO MARIONU V OHIU
Rodina se mnou nikdy nebyla v kontaktu. Nepsali mi do žádného ústavu.
Přestěhovali se a ani mi to neřekli.
KDYŽ JOSEPHA Z ÚSTAVU PUSTILI, SOCIÁLNÍ PRACOVNÍCI MUSELI
MURPHYOVY VYPÁTRAT, ABY HO MOHLI VRÁTIT
Když jsme se přestěhovali do Marionu v Ohiu,
Měli jsme poprvé v domě koupelnu.
Bylo to hezké město.
Často jsem v noci chodil po ulicích,
abych měl klid a vyhnul se týrání.
Jednou mi matka řekla, že mě seřeže,
a já jsem omylem zapálil hromádku oblečení.
Chytla od ní kuchyň
a začala hořet zeď.
Přijela spousta hasicích vozů a policie.
Ječely tam sirény a blikala světla.
Museli jsme se přestěhovat
a mně došlo mi, že mě matka zapomněla seřezat.
Brzy jsem se naučil, že když něco zapálím,
nedostanu bití.
Mám dojem, že mě pak poslali
do nějakého ústavu, kde mě vyšetřili a řekli, že jsem pyroman.
Tak to ale vůbec nebylo.
Nikdo nevěděl, proč jsem rozdělával ty ohně.
ŽELEZNIČNÍ PŘEJEZD
V ROCE 1987 JOSEPHOVU SESTRU DREMU SRAZIL VLAK A SKONČILA V NEMOCNICI
RODINA NEMĚLA ZDRAVOTNÍ POJIŠTĚNÍ
Švagr mi řekl, že když ji dostaneme do nemocnice v Columbusu,
přežije to, protože se o ni budou starat líp.
Řekl, že musíme někam vrazit a něco vzít.
Prostě něco vezmeme a utečeme.
Řekl, že by to mohlo
být video.
Řekl jsem, že znám někoho, kdo ho má.
On na to: „Kdo?“ A já: „Ruth Predmoreová.“
Byla to paní, pro kterou jsme dělali drobné práce.
Šli jsme k jejímu domu.
Švagr zkusil zadní dveře a já hlavní vchod.
Uvažoval jsem: „Tak jo, jestli je doma, uslyší nás
a zavolá policii.“
Vytáhl jsem z kapsy nůž
a šel podél domu přeříznout telefonní kabel.
Jenže když jsem se vrátil na verandu, ke dveřím,
stála tam Ruth Predmoreová a řekla: „Co tu děláš? Jdi pryč!“
Vyvedlo mě to z míry a lekl jsem se. Zahodil jsem nůž a utekl.
Za dvě hodiny jsem se k jejímu domu vrátil.
Šel jsem
strašně pomalu. Bál jsem se a nevěděl, co mám čekat.
Pomalu jsem otevřel přední dveře
a uviděl její tělo, jak leží na podlaze.
Byl jsem vyděšený.
Ale pořád jsem potřeboval pomoct sestře,
a tak jsem prošel dům,
posbíral všechno, co mi připadalo cenné, a vyšel zadními dveřmi.
JOSEPH UKRADL KABÁT, PENĚŽENKU A MISKU S DROBNÝMI
DO 48 HODIN HO ZATKLI A OBVINILI Z ÚKLADNÉ VRAŽDY
JEHO ŠVAGRA NIKDY Z ŽÁDNÉHO ZLOČINU NEOBVINILI
Slečna Predmoreová mi nikdy
neměla umřít pod rukama.
Byla to velmi milá, laskavá, štědrá a ochotná paní
a mně je moc líto, co jsem udělal.
Nikdy se to stát nemělo.
Během procesu
svědčili sociální pracovníci
a já si uvědomil, že to, co jsem prožil, není normální,
že to není správné a...
že mě odsoudí k smrti,
aniž bych poznal, jak vypadá opravdová rodina.
Říkají tomu
„Malý Chicago“,
protože Chicago je plný drog, gangů a tak.
Marion
tak dopadl taky.
Tady je bar, kde mi vyrazili zuby.
A slečna Predmorová, paní, kterou zabil, žila tady.
V tomhle malém domě.
Jsem Michael Murphy, bratr Joeyho Murphyho.
Jsem nejmladší z těch šesti dětí.
Když jsme se přestěhovali z Virginie do Marionu, ocitli jsme se v jiném světě.
V Západní Virginii žili vidláci.
Tady žily různé typy lidí.
Lidé, na které v Západní Virginii nenarazíte.
A všichni si nás dobírali, protože jsme měli vidlácký přízvuk,
nikdy jsme neměli pořádné boty, solidní oblečení, nic.
Táta byl alkoholik.
Když nesehnal alkohol, zavřel se na záchodě
s flaškou denaturátu, párkrát si přihnul,
udělalo se mu zle, ale pil dál.
Třeba jsme koupili mikrovlnku za 100 dolarů a druhý den byla pryč.
Vyměnil ji za láhev vína za dva dolary.
Joey měl jako dítě trable. Chci říct, že míval průšvihy.
Kradl a tak.
Posílali ho pryč. Na šest měsíců nebo na rok.
Chtěl jsem, aby zůstal doma, ale to se nestalo.
Něco zapálil nebo
nebo zabil psa.
Ještě v Západní Virginii zabil mýho psa Snoopyho.
Zahnal ho pod auto.
Jindy jsem vyšel na horu
a on tam měl jinýho psa. Oběsil ho.
Za takový věci ho bili.
S Joeyem to ale nehnulo. Nebrečel.
Jen se na ni podíval a řekl: „Stejně to udělám.“
V Marion bylo několik požárů.
Hned několik baráků prostě
shořelo.
Noviny byly plný marionskýho žháře.
Ukázalo se, že je to on.
Podle toho, co mi řekli...
Já měl jako dítě rád bonbony.
On měl rád oheň.
Joey se zeptal: „Kdybys chtěl někoho okrást, jak bys to udělal?“
Odpověděl jsem: „Nijak. Nechal bych jim na dveřích vzkaz,
ať dají všechny prachy do papírovýho pytle.“
Tak to udělal.
Nechal tam vzkaz: Dejte všechny peníze do papírového pytle.
Ona to neudělala, a tak šel a zabil ji.
Když někomu podříznou hrdlo, nestalo se to, že byl někdo zaskočenej.
Ta paní na mě byla milá.
Každej týden jsem jí sekal dvorek,
zametal jsem jí chodník.
Platila mi. Nosil jsem jí nákupy. Ona...
byla jako moje babička.
Když se to stalo, tak jsem...
Nevěděl jsem, co dělat.
Měl jsem ji moc rád a zabil ji můj bratr.
Takže...
je těžký se s tím vypořádat,
když jde o bráchu a někoho jako babičku.
CENTRUM MĚSTA MARION
Jmenuju se Wayne Creasap.
Býval jsem v Marionu policistou.
Jak jsme zjistili, co z té domácnosti zmizelo,
vyptávali jsme se v okolí
a brzy jsme měli jeho jméno.
Joe Murphy byl mezi policisty v okrese Marion známá firma.
Hodně policistů mu říkalo „Pyroman Joe“.
Jako kluk si rád hrál s ohněm.
Zapaloval malá zvířata.
Tu a tam kradl.
Prostě měl rád průšvihy.
Joseph Murphy bydlel jen kousek od paní Predmoreové.
Bylo prokázáno, že den před tím, než našli tělo paní Predmoreové,
jí napsal vzkaz.
Stálo tam něco jako:
„Nechte peníze přede dveřma, nebo vás zabiju.“
KDYŽ NEZAPLATÍTE,
UMŘETE
Když peníze venku nenašel, splnil svou hrozbu.
Tyhle fotky jsem už dlouho neviděl.
Pořád ji v duchu vidím,
jak tam leží na podlaze.
Obtisklo se mi to do paměti jako fotka.
Byl to strašný zločin.
Nemám pocit, že by se jí pokusil ublížit náhodou,
protože ho to zaskočilo.
Je jasné, že stál za ní.
Rána v hrdle byla hluboká,
málem hlavu uřízl.
Visela jen na vlásku.
Udělal to velkou silou.
Víte, stát za někým, vytáhnout nůž,
otočil jí a podříznout jí hrdlo...
POROTA JEDNOMYSLNĚ SHLEDALA MURPHYHO VINNÝM
ROZSUDEK BYL NAPLÁNOVANÝ NA 14. ZÁŘÍ 1987
Nemůžu říct, že bych měl s Joem soucit.
Celé roky s ním někdo zkoušel pracovat,
sociálka se ho snažila přimět, aby se změnil,
aby přestal páchat zločiny.
Snažili se pomoct jemu i rodině.
Člověku je možné pomoct jen tehdy, když o to stojí.
POROTA SE MĚLA USNÉST, ZDA MURPHY ZASLOUŽÍ TREST SMRTI
TREST VYHRAZENÝ „TĚM NEJHORŠÍM Z NEJHORŠÍCH“
Jmenuju se Linda Richterová
a jsem odbornice na snižování trestů ve státě Ohio.
Mým úkolem je vysvětlit, jak něčí minulost
může být protiargumentem hrozného zločinu.
Ukazuju porotě, že tito lidé se sami stali obětmi
dlouho předtím, než někomu ublížili.
Myslím, že prostředí, ve kterém Joey vyrostl, bylo jedno z nejbídnějších
a emocionálně nejchudších, se kterými jsem se setkala.
Hygiena v tom domě byla strašná.
Švábi, zvířata.
Živočišné výkaly.
Páchlo to tam.
To všechno bylo v Marionu. Tam, odkud přišli, to bylo ještě horší.
Věděli jsme, že ta rodina
měla kořeny uprostřed Západní Virginie
a že byli velmi chudí.
Ty fotky jsme pořídili, protože jsme chtěli, aby lidi pochopili,
že to opravdu byla jen bouda potažená dehtovým papírem.
Mluvíme tu o chudobě, jakou jsem nikdy nezažila ani neviděla.
Psycholog, který s námi spolupracoval,
vzhledem k Joeyho míře vzteku
projeveného podpalováním a zabíjením zvířat,
usoudil, že ho nejspíš sexuálně zneužívali.
To podněcovalo zuřivost, která vybuchovala
v impulzivních, neuvážených vraždách.
PO POUZE OSMIHODINOVÉ PORADĚ
POROTA DOPORUČILA, ABY BYL JOSEPH MURPHY ODSOUZEN K SMRTI
Bylo mi hrozně, když porota znovu vynesla rozsudek smrti.
Zkrátka mi nepřipadalo, že Joey je nějaký netvor.
Jistě, patřil do vězení.
Kdyby ho ale popravili,
stal by se už po tolikáté v životě zase obětí.
Přestože spáchal příšerný zločin.
Co si vzpomínám, poprvé mě sexuálně zneužil
jeden černoch v okrese Clay.
Vyráběl alkohol pro okolní obyvatele.
Říkali mu Páleník.
Táta se tam rád chodil opíjet.
Jednoho dne mě vzal s sebou.
Šli jsme k vyřazenému autobusu,
který stál vedle silnice,
a tam bydlel Páleník Al.
Táta mě vzal dovnitř a řekl, že chce alkohol.
Al prohlásil, že žádný nemá.
Táta na to: „Tohle je můj syn,
můžeš si s ním dělat, co chceš.
Ale dej mi flašku.“
A...
Al mě odvedl dozadu do autobusu, kde měl matraci,
a svlékl mě.
Nevěděl jsem, co si mám myslet.
On se taky svlékl a položil mě na matraci,
lehl si na mě
a análně mě znásilnil.
Já křičel na tátu.
„Tati, pomoz mi, prosím! Bolí to, pomoz mi.“
On jen seděl na židli, popíjel a dělal, že mě neslyší.
Pak...
Al zachrochtal jako prase a slezl ze mě.
Úplně nahej jsem utíkal domů,
byl to skoro kilometr.
Doma jsem křičel: „Mami, pomoz mi!“
Máma vyšla ven a zeptala se, co se děje.
A já: „Ublížil mi, on mi ublížil.“
Máma mě vzala dovnitř a seřezala mě,
protože si myslela, že jsem si hrál v potoce
a pořezal se o střepy na dně potoka.
Proto že jsem měl krev na zadku a na nohách.
Tehdy mi bylo šest let.
Ten příběh jsem už slyšela.
Jsem z toho stejně smutná jako poprvé.
Neumím si představit
ten pocit
bezmoci, kdy vás zradí
právě ten, který vás má v životě chránit
a milovat a zajišťovat bezpečí.
Všechno kvůli pálence.
Když vás takhle traumatizují jako dítě,
váš pocit bezpečí,
jistoty, smysl pro lidskost
je otřesen.
Nevím, jak by někdo,
kdo v útlém věku zažije
takové násilí,
mohl mít normální vztah k světu.
Protože svět už normální není.
Je nepřátelský, zlý a děsivý.
JOSEPH MURPHY STRÁVIL DALŠÍCH 24 LET ČEKÁNÍM NA POPRAVU
23 HODIN DENNĚ BYL V CELE SÁM
Jsem Kathryn Sandfordová.
Jsem veřejná obhájkyně
v oddělení trestů smrti
a píšu svým klientům odvolání.
MURPHY NEUSPĚL S ŽÁDNÝM ODVOLÁNÍM U STÁTNÍHO SOUDU
A V ROCE 1997 SE JEHO PŘÍPAD DOSTAL KE KATHRYN SANDFORDOVÉ
Tady máme pět krabic z 15, tuším.
Tohle se týká jen Joeyho.
Nikdy jsem nečetla ani neviděla tak hrozný příběh.
Všechno, čím si prošel,
byla to příšerná situace.
Nebylo pochyb, že tu vraždu spáchal Joey.
Proto jsme se nesnažili o nový proces.
Snažili jsme se o nový rozsudek.
Věřím, že někdo s takovou minulostí
nemůže být souzen podle stejných měřítek,
jako člověk, kdo si tím neprošel.
Že je mezi tím rozdíl
V ÚNORU 2011 JOSEPHU MURPHYMU SDĚLILI DATUM POPRAVY
JEHO POSLEDNÍ ŠANCE BYLO ODVOLÁNÍ KE GUVERNÉROVI PRO MILOSTI
Na jeho žádosti o milost
jsme začali pracovat zhruba osm až deset měsíců před datem popravy.
Vzpomínám si, že mě napadlo,
že tu práci možná nebudu moct dělat dál, jestli ho popraví.
Protože to by skutečně neexistovala žádná spravedlnost.
To jsem já s brýlemi.
Buddy v kostkovaných kalhotách. Vlastně se jmenuje Jerry.
Drema, Darris,
David, máma a Joey.
Máma nás mlátila páskem nebo šňůrou.
V sedmdesátých letech
tak nejspíš trestali všechny.
Všichni musí dostat lekci.
Hodně dětí
tresty nedostává a vidíte, jak se chovají
ve srovnání s někým, koho trestají.
Chovají se jinak.
Ale on... Já nevím.
Pamatuju si, že vyprávěl příběhy.
Většinu si jich vymýšlel,
ale zrnko pravdy v nich bylo.
Táta slíbil, že se o to postará, vzal mě za dům.
Přivázal mě ke starý matraci.
Když mě přivázal, nalil mi na záda benzín a zapálil mě.
Křičel jsem, jako kdyby mě na nože brali, hrozně to pálilo.
Teď si vzpomínám, jak hořel.
Všichni byli v obýváku.
On byl v ložnici.
Nikdo ho nesvázal.
Chytl sám.
Ani s ním nikdo nebyl v místnosti.
Všechny nás vyděsil.
Máma ho vzala na pohotovost.
Vzpomínám si, jako by to bylo dneska.
Vykládá to už od svého procesu.
Tímhle se hájil,
aby odvrátil trest smrti.
Táta mě vzal dovnitř a řekl, že chce alkohol.
Al prohlásil, že žádný nemá.
Táta na to: „Tohle je můj syn, můžeš si s ním dělat, co chceš.
Dej mi ale flašku.“
Pravda nemá s Joeym co dělat.
Táta vzal Darrise do Charlestonu. Ne k Alovi.
A prodal ho do bordelu.
Nechal ho tam.
Jel domů.
Joey spletl
to, že táta prodal Darrise za víno nebo whiskey,
a svůj vlastní příběh. Chápete? Vezme dva příběhy
a zkombinuje, aby to vypadalo, že se to stalo jemu.
Darrise ale táta vážně prodal za whisky.
Kdyby něco z toho byla pravda,
je mi ho líto
ještě víc.
Jsem z toho smutnej, je to můj brácha. Miluju ho.
Já sám bych to nevydržel.
Nakonec bych někomu taky ublížil.
Jmenuju se Michael Gelbort. Jsem klinický neuropsycholog.
Do případu Joeyho Murphyho jsem se zapojil,
protože jeho advokátka Kathy Sandfordová
potřebovala posoudit, co je to za člověka a jak funguje.
Joey testem projde,
vypadá dost normálně.
Ale pokud jde o pochopení nuancí a jemných rozdílů,
složitějších problémů,
když seřadíte 100 lidí od nejchytřejších k nejméně inteligentním,
bude poslední.
Zazněly příběhy
o jeho otci,
který byl zjevně silný alkoholik
a půjčoval Joeyho lidem výměnou za alkohol.
Ne že bych všemu, co Joey řekl,
věřil do písmene.
Na druhou stranu to bylo dost konzistentní,
a odpovídá to jeho chování,
které je nejspíš přesné.
Celkem s jistotou můžu říct, že zneužívání, které popisuje,
dost odpovídá skutečnosti.
Ve skutečnosti je běžné,
že členové rodiny
vyprávějí jinou verzi.
Něco jiného by bylo, kdyby Joeyho bratr řekl:
„To se nestalo. To by otec nikdy neudělal.
Takový nebyl.“
Jenže on tvrdí, že se to stalo, ale nešlo o Joeyho.
Potvrzuje, že otec je člověk,
který to udělat mohl.
Kdo může zaručit, že se to Joeymu tenkrát nestalo taky?
Bratr to aspoň potvrzuje.
„Ano, otec by něco takového udělal.“
Nejde o to, jestli je nám toho člověka líto, nebo ne,
ale o to, že vinou výchovy možná nebyl schopný správného rozhodnutí.
Možná neměl schopnost
obstát lépe.
Jsem přesvědčený, že přicházíme na svět jako nepopsaná deska
a to, jak nás formuje okolí,
hraje důležitou roli v rozhodování, kterou cestou se vydáme.
Tohle není psychopat.
Není to někdo, kdo kouká, kde by koho zabil.
Ten člověk je sám v mnoha ohledech oběť.
Jistě, někteří lidé jsou přesvědčeni, že i tak neměl zabíjet.
Není to tak, že ho jeho dětství přimělo někoho zabít.
Ani tak, že všichni s takovou minulostí
určitě někoho zabijí.
Mají ale výrazně vyšší pravděpodobnost.
Mají méně příležitostí, jak se vyhnout potížím
nebo se chovat společensky přijatelným způsobem.
Stojí blíž u okraje propasti, chcete-li, a někteří spadnou dolů.
Joey spadl.
POTÉ, CO DR. GELBORT DOKONČIL POSUDEK,
BYLO JEDÁNÍ K MURPHYHO ŽÁDOSTI O MILOST NAPLÁNOVÁNO NA 15. ZÁŘÍ 2011
Měli jsme na jednání o milosti připraveny všechny materiály.
Ale nikdy nevíte,
co rada doporučí
Nevíte, co guvernér udělá.
Před pár lety jsem četla článek,
kde neteř oběť říkala, že se jí Joey nikdy neozval.
Nevěděla, jestli toho lituje.
Řekla jsem si, že se s ní musíme spojit.
Pak se s Joeym setkali
k rozhovoru mezi pachatelem a obětí.
Kdyby člen rodiny oběti řekl,
že popravu našeho klienta nepodporuje,
by bylo fantastické.
Federální veřejný obhájce
někdo někoho poslal, aby paní Kavanaghovou natočil.
Video jsme dostali večer před jednáním.
Když jsem se s ním setkala poprvé,
čekala jsem otrlého zločince.
Pak jsem se ale dozvěděla o jeho minulosti,
o zneužívání.
Odnesla jsem si z toho pocit, že se k němu náš systém obrátil zády.
Obrátil se zády i k mojí tetě.
Když se paní Kavanaghová s Joeym setkala poprvé,
byla toho názoru, že by ho měli popravit.
Během té schůzky
ale změnila názor.
Chcete, aby Joeyho popravili?
Ne.
Proč ne?
Cítím, že toho velmi lituje.
A myslím, že by mohl být někde užitečný.
Chci, aby rada věděla, jak jsem na celý systém naštvaná
za to, co udělal s mojí rodinou.
Co udělal s Joeym a jeho rodinou.
Nejde jen o to, že Joey čekal 25 let na smrt.
Já i moje rodina jsme čekaly taky.
Moje setkání s Peg Kavanaghovou, neteří oběti,
bylo velmi emocionální.
DESET TÝDNŮ PO PRVNÍM ROZHOVORU
JOSEPH MURPHY SOUHLASIL, ŽE ODPOVÍ NA DALŠÍ OTÁZKY
Oba jsme plakali a ona řekla: „Za mřížemi by měli být tví rodiče, ne ty.“
Pak jsme se objali.
Bylo to upřímné objetí z lásky, objetí, které odpouštělo.
Oba jsme se rozbrečeli ještě víc.
A...
zasadila se o to, aby trest smrti zrušili.
26. ZÁŘÍ 2011 GUVERNÉR JOHN KASICH
SNÍŽIL MURPHYMU TREST NA DOŽIVOTÍ BEZ MOŽNOSTI PODMÍNEČNÉHO PROPUŠTĚNÍ
Měl jsem před sebou posledních 30 dní života.
Od všech mě izolovali.
A...
přišel dozorce a řekl:
„Murphy, něco pro tebe máme."
Ja na to: „Co se děje?“
Řekl: „Guvernér ti udělil milost.“
A...
skoro jsem se skácel, chtělo se mi brečet.
On řekl: „Objímat mě nemusíš, Murphy.“
Já na to: „Fajn.“
Pak se mě zeptal,
jestli chci zavolat obhájkyni. Řekl jsem, že to musím.
Bylo slyšet,
že v kanceláři veřejného obhájce v Ohiu je plno lidí.
Všichni slavili.
Řekla: „Dokázali jsme to. Konečně. Za ten boj to stálo.“
Taky plakala,
protože tvrdě makala, aby trest smrti odvrátila.
Někomu na mně konečně záleželo. Byl jsem hrozně dojatý.
V NÁPRAVNÉM ZAŘÍZENÍ RICHLAND MURPHYHO PŘESUNULI Z CELY SMRTI
MEZI OSTATNÍ ODSOUZENÉ
Často chodím po vězeňském dvoře,
dívám se na oblohu, chodím po trávě
a děkuju Bohu, že jsem tam a jsem naživu...
Najednou můžu něco změnit.
Mám teď život.
Dostal jsem šanci a dělám všechno, co je v mých silách,
abych z ní něco vytěžil,
udělal něco konstruktivního a smysluplného.
Chci se kamarádit s odsouzenými, chápat jejich problémy a...
... snažit se jim pomáhat.
Ahoj, Dufe.
Tohle je kocour na oddělení, Duf.
Jmenuje se podle Andyho Dufresne z Vykoupení z věznice Shawshank.
Náš vězeňský kocour.
Zachránili jsme ho, když mu byly čtyři dny, skoro přimrzl k zemi.
Rád mi chodí kolem ramen.
Spousta lidí
se zbavuje stresu a vzteku, když si s ním hraje
a povídá si s ním.
Je to
uklidňující, když si hrajete s kočkou nebo ji pozorujete,
jak venku honí ptáky.
Kdybych měl někdy vězení opustit, byla by to Boží vůle,
něco, co chce On.
Ale já
jsem ve vězení
spokojený,
protože jsem se tu přizpůsobil.
Trest přijímám.
Nevadí mi.
Překlad titulků: Marta Bartošková