Jag föddes i en medelklassfamilj.
Min mamma jobbade med försäkringar, min pappa körde buss.
Jag togs alltid väl omhand.
Det förekom inga övergrepp.
Min uppväxt var...
...så normal som det går.
Jag heter Leo Gordon Little, den tredje i familjen med det namnet.
Jag begick ett mord.
Jag dömdes till döden på grund av det mordet.
SEDAN ÅTERINFÖRANDET AV DÖDSSTRAFFET I USA 1976
HAR MER ÄN 8 000 MÄNNISKOR DÖMTS TILL DÖDEN FÖR MORD
DET HÄR BERÄTTELSEN OM INTERN #01306427
Om man tänker tillbaka ungefär 20 år,
som man gör om man sitter i fängelse och förbereder sig på att dö,
då funderar man och minns,
och man försöker komma på vad som gick fel.
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Detta är en sann berättelse.
Jag börjar så.
Jag ville göra uppror, ställa till med kaos.
Jag såg på honom: "Låt se vem som dödar vem, va?"
Jag gjorde mitt val.
Jag tog hans liv.
Det var nåt jag aldrig hade för avsikt att göra,
eller hade önskat att göra.
Jag visste att jag skulle stiga ur bilen och mörda de två männen.
När han låg på knä framför mig minns jag bara att jag tryckte på avtryckaren.
Jag hade dödat dem båda.
Jag högg ihjäl dem.
Jag minns att jag tittade på kvällsnyheterna,
och de visade ett mord som hade skett.
Och de nämnde namnet Leo Little.
Jag minns att jag bara gapade.
Jag sa: "Nej...inte Leo." Han var en av mina elever.
Han var inget anmärkningsvärt. Han var en tyst, ung pojke.
Inte en hemsk unge.
Inte trevlig heller, men en typisk medelmåttig elev.
När man börjar på en stor skola kan man bli vilsen.
Om jag ser tillbaka inser jag att så var fallet med Leo.
Han var en vilsen ung pojke.
DARRINGTON-FÄNGELSET, HOUSTON, TEXAS
Runt halsen?
DEN 23:E JANUARI 1998 SKÖT LEO LITTLE CHRISTOPHER CHAVEZ TILL DÖDS
Runt, eller bakom?
Ja, så där.
NUFÖRTIDEN ÄR HAN PASTOR
Är allt bra?
Jag föddes och växte upp i San Antonio, Texas.
Den 14:e juli, 1980.
Min far var en tystlåten men tuff kille.
När jag var runt nio eller tio fanns han kvar hemma,
och han uppfostrade oss, ihop med min mor.
Sen separerade han från min mor,
och de skildes senare officiellt.
Min fars frånvaro hemma skapade definitivt ett kännbart tomrum.
Som man känner jag att jag saknade den fostran som behövdes.
Att bli tonåring är en svår tid för ett barn.
Att klara det själv, utan nån form av vägvisning.
Jag hamnade i bråk i skolan.
Jag var alltid den korta killen.
Jag var alltid minst. Alla hackade på mig,
men jag var inte typen som bara vek ner sig.
Jag slog tillbaka och hamnade i en del slagsmål.
Bara genom att stå på mig.
Jag började skolka.
Vad gör man om man inte är i skolan hela dagen?
Man hamnar i bekymmer.
Det mesta var bara snatteri,
eller intrång.
Den typen av saker. Och droger, så klart.
Från 13 till 17 hittade jag min nisch, men det var med ett värre gäng.
Det var med grabbarna på gatan.
Jag rökte marijuana och bara drev runt, istället för att vara i skolan.
Jag blev intresserad av gangster-hiphop.
Jag blev imponerad och influerad av aggressiviteten som...
...jag upplevde just då.
Speciellt i mina mörkare stunder.
Jag skickades till min far, som bodde söder om San Antonio.
Han fick mig placerad i den lokala skolan.
Av en händelse
visade det sig att Rob, som kom från området där jag bodde med min mor,
i nordvästra San Antonio, han fanns där. Vi fann varandra direkt.
Rob och en annan vän tog med mig i deras gäng.
Han var med i nåt som hette the Crips.
De där Crips var inget stort gäng.
De låtsades mer vara ett gäng.
Jag tänker aldrig på det
om inte nån tar upp det i samband med min historia.
Jag var glad över att vara med. Jag var en tonåring, då skryter man om det.
Man vill göra sig ett namn och vara fruktad.
Jag testade tunga droger.
Jag behövde pengar till dem.
Jag bestämde mig för att gå iväg och...
...råna nån för att få pengar.
Jag var 17 år då.
Jose Zavala var en vän.
Vi hängde tillsammans på gatorna ibland.
Han blev min medbrottsling.
Den kvällen körde vi runt norra delen av San Antonio
och letade efter nån att råna.
Jose behövde gå på toaletten så vi stannade vid Maggies restaurang.
Han gick in och jag väntade kvar ute i bilen.
Jag såg en välhållen man i kostym gå till sin bil.
Han lade nåt i bilen och stängde bildörren.
Han låste inte dörren.
Och därför tog jag mod till mig och tog mitt vapen.
Jag lämnade en lapp till Jose om att följa efter bilen.
Jag tyckte att den bästa lösningen var att jag la mig i hans baksäte
för att vänta på att han kom ut.
Jose kom ut och hoppade in i min bil.
Jag förmodar att han läste lappen och förstod planen.
Några minuter senare kom Christopher ut och satte sig i bilen.
Jag överraskade honom från baksätet.
Jag planerade att ta honom till en bankomat.
Han hade tyvärr inget bankomatkonto,
så vi körde bara runt en stund.
Efter en stund sa han:
"Om ni är ute efter pengar ligger det en väska i baksätet."
I väskan fanns det sedlar,
till ett värde av ungefär 3-400 dollar.
Då tänkte jag...
Jag tänkte att det var klart.
Alltså...
Jag behövde bara köra honom till motorvägen,
be honom att gå, och sen dumpa hans bil nån kilometer bort.
Sen skulle jag ta min bil och vi skulle komma undan med rån.
Det visade sig att bensinen nästan var slut,
så vi stannade på en bensinmack.
Det var väl det vettigaste man kunde göra.
Vi körde lite längre än jag hade tänkt mig.
Jag bad honom att parkera vid vägkanten.
Det var mitt i januari.
En ganska kall Texasvinter.
Jag minns att jag stod på den mörka landsvägen
med nödblinkers på. Jag kände den kalla luften mot mitt ansikte.
Jag vet inte vad som hände. Verkligen inte.
Alltså...
Jag har tänkt över det gång på gång.
Han såg inte mitt ansikte. Det försäkrade jag mig om.
Det var en lätt grej att göra.
Lämna honom där, ta hans bil och låta honom gå in till stan, levande.
Men av nån anledning...
...så kom ett ögonblick då jag höjde mitt vapen.
Och när han knäböjde framför mig...
Allt jag minns är att jag tryckte av.
Jag minns att Jose sa: "Vad gör du?"
Jag minns att en bil körde förbi.
Vi låtsades som om inget hade hänt.
Till slut hjälpte jag Jose...
...med att släpa Christophers kropp en bit bort från vägen.
LEO LITTLE GREPS TVÅ DAGAR SENARE,
EFTER ATT EN BEKANT HADE GETT POLISEN HANS NAMN
DEN 5:E MARS 1999 DÖMDES HAN TILL DÖDEN FÖR ÖVERLAGT MORD
Under all tid jag har varit inlåst,
de här 21 åren,
har jag varje dag tänkt på vad jag gjorde, och vem jag gjorde det mot.
Jag vet inte hur Chavez-familjen ser på saken,
hur deras perspektiv är vid denna tidpunkten i deras liv.
Alltså...
Jag har försonats med min gud.
Och nu vill jag försonas med de som jag har skadat mest.
Det vore...
Det vore underbart att få uppleva.
Att kanske sluta cirkeln.
Jag tror att det är dags nu.
Jag älskar att spela 18 hål.
Det är avstressande för mig.
Man känner luften och vinden och får lite motion.
Man får bort spänningarna man byggt upp. Man tar ut det på bollen och åker hem.
Och man tar inte med sig hem allt som hänt under en utredning.
Jag heter Thomas Matjeka.
Alla kallar mig Butch.
Jag har varit polis i 41 år nu.
Jag höll på med mordutredningar i nästan 17 år.
Med mordförsök och överlagda mord i San Antonio.
Trots allt jag sett så är det nog den här utredningen
som har påverkat mig mest.
Den påverkade mig och min familj.
Den påverkade hur jag hade det på jobbet ett tag.
Det är nog för att just det mordet var så vettlöst.
Det hade inte behövt hända.
Men det gjorde det, och det slet på mig i sex månader.
SHERIFFKONTORET I KENDALL COUNTY
BITRÄDANDE KOMMISSARIE BUTCH MATJEKA
En sak vi gör i alla undersökning
är att titta noga på offrets bakgrund, framför allt då vi har lite information.
Christopher var en väldigt speciell ung man, med en väldigt speciell familj.
Han var nog det mest oskyldiga vuxna offer som jag nånsin sett i en mordutredning.
Jag gick igenom hans lägenhet och hans liv.
Jag gick igenom varje papperslapp, allt han rört vid i sin lägenhet.
Jag sökte en förklaring till varför detta hade hänt.
Jag hittade inget.
CHRISTOPHER CHAVEZ VAR DIAKON
I EN LOKAL JEHOVAS VITTNEN-FÖRSAMLING
PENGARNA SOM LEO LITTLE STAL FRÅN HONOM
VAR KOLLEKTEN FRÅN EN GUDSTJÄNST SAMMA DAG
En sak som jag inte kunde släppa var platsen där Christophers kropp hittades.
Vi hittade två hylsor på brottsplatsen. Han hade skjutits i bakhuvudet.
Vi hittade också märken där hans kropp hade släpats
bort från vägen till den plats där han hittades.
Han låg där en hel dag.
Han var vid liv, och han led för att han skjutits.
En del av marken hade städats.
Ungefär som när man gör en snöängel, när man flyttar på snön.
Christopher låg där, och hans ben hade rört sig fram och tillbaka.
Folk tror att han försökte resa på sig, men jag...
...gör så i sängen vid sjukdom eller smärta.
Jag rör på benet för att glömma smärtan.
Det var nog vad Christopher gjorde.
Det indikerade att han låg där med smärta tills han hittades, och det påverkade mig.
BARA MINUTER EFTER ATT HAN HITTATS
FLÖGS CHRISTOPHER CHAVEZ TILL SJUKHUS
HAN DOG TVÅ DAGAR SENARE
De första två dagarna i undersökningen
var vi ganska deprimerade, för vi hade inget.
Sen fick vi reda på den misstänktes identitet,
och då föll allt på plats.
Leo förvånade oss när vi började prata med honom.
Jag hade inte väntat mig
nån så ung i den här typen av fall.
När vi tog in honom sa vi vad vi hade.
"Mitt vittne säger att du erkände att du sköt Christopher Chavez.
Vittnet såg dig i hans bil."
Jag visade honom allt och sa:
"Du är fast, och du kan inte förneka brottet.
Du dödade nån när du utförde ett rån.
Det är dödsstraff på det i Texas. Du döms nog till döden."
Han var 17 år då, och på den tiden gällde dödsstraffet för 17-åringar.
Det rörde honom inte. Han sa: "Låt oss prata om det. Jag berättar allt."
Leo sa aldrig nåt om varför det inträffade.
Han ville ju råna nån, de letade efter pengar till knark.
Det var hela motivet för alltihop.
Men varför han tryckte av och sköt Chris,
den förklaringen kom aldrig.
LEO LITTLE SKÖT CHAVEZ PÅ EN LANDSVÄG,
48 KM SYDÖST OM SAN ANTONIO
MINDRE ÄN 16 KM BORT LIGGER LA VERNIA,
DÄR LITTLE BODDE MED SIN FAR VID SEXTON ÅRS ÅLDER
Leo var extrem åt båda hållen.
Han var den typen av kille som höll upp dörren för dig.
Men han kunde slå nån i ansiktet om de gjorde dig ledsen, och du betydde nåt.
Jag träffade Leo i high school.
Han besökte vår trailer ute på landet och vi spelade videospel.
Vi hade båda våra egna problem.
Vi hittade nåt gemensamt
i att bli höga och bara glömma dem.
Han ville ha uppmärksamhet, inte bara från tjejerna, men killarna med.
Han ville ha respekt.
Han klädde sig som en gangster ifrån stan. Verkligen.
Guldsmycken, ring i örat, välpressade byxor.
Han sa att han var med i Crips.
Han hade t.o.m. ett öknamn, "lille galningen".
Jag hade bara känt Leo i ett år när han begick brottet.
Vi såg billjus på uppfarten.
Han kom in i huset med en vän.
En av våra vänner frågade var han fått tag på bilen.
Då berättade han för oss vad som hänt.
Först trodde jag inte på honom.
Jag trodde att han ljög.
Men hans vän hade blod på byxorna,
så jag blev rädd att han kanske hade gjort nåt ändå.
Vi hade en gemensam vän som bodde hos mig,
och hon ringde anonymt till polisstationen.
Hon sa att han hade begått ett brott.
Jag trodde aldrig att nåt sånt skulle hända. Aldrig.
Jag trodde att han gick igenom en fas,
som vi alla gör, eller hur?
Han gick bara för långt.
2005 BESTÄMDE USA:S HÖGSTA DOMSTOL ATT DET VAR OLAGLIGT ATT AVRÄTTA
DE SOM VAR MINDERÅRIGA DÅ DE BEGICK BROTTET
LEO LITTLES DOM ÄNDRADES TILL LIVSTIDS FÄNGELSE
HANS MEDBROTTSLING JOSE ZAVALA FICK SAMMA DOM
ALLRED-FÄNGELSET, WICHITA FALLS, TEXAS
Leo pratar inte mycket. Han bara ser på.
Det är allt han gör.
Och han berättar allt.
Man måste se upp för de som är tysta.
Jag heter Jose Zavala. Jag dömdes för överlagt mord och fick livstids fängelse.
Jag växte upp i det som från ett utsides perspektiv kan ses som
ett gängrelaterat och ganska tufft område.
Det var ganska nedgånget.
Vad kan man förvänta sig av en slum?
Jag gjorde dumma grejor. Jag stal bilar och gjorde inbrott.
Det fanns inget annat att göra där.
Jag hängde på gatorna.
Ganska illa.
Leo Little var en av mina vänners vän.
Vi tände på tillsammans.
Vi rökte gräs ihop och lyssnade på musik.
Vi hade gemensamma intressen,
så vi passade bra ihop.
Området han bodde i... var verkligen pittoreskt.
Förstår du?
Folk är ute med hunden.
Fina gräsmattor.
En grannsamverkansskylt framför huset.
Den sortens område.
Jag såg det så här...
Vi fick vara tysta, annars skulle grannarna skvallra.
De skulle ringa snuten. Var tyst.
Jag visste inte att han var med i ett gäng. När jag fick veta vid rättegången...
"Är du med i ett gäng? Du verkar inte... Jag växte upp med gängmedlemmar.
Du är inte sån.
Skriver du rapmusik och så?
Är det vad du gör? Skriver rapmusik?"
Tydligen.
Jag trodde inte att nåt skulle hända den kvällen.
Jag hörde skotten och tittade upp.
Det första jag tänkte var: "Det där var inte som på film."
I filmer så rycker de alltid till. Det gjorde inte han.
Jag minns röken från håret.
Jag minns att han rycktes bakåt, gungningen,
ner på ett knä, svängningen.
Sen föll han ihop, väldigt långsamt.
Väldigt långsamt. Efter huvudskottet.
Väldigt långsamt.
Jag sa: "Vi måste dumpa bilen."
Han sa: "Okej. Följ med mig först."
Det gjorde jag,
och vi hamnade hemma hos nån.
Jag gillade dem inte, de betedde sig som färgade.
De bara sa n-ordet hela tiden.
Jag umgicks inte med den typen av folk.
Det kändes konstigt: "Vad finns här? Varför är vi här?
Vi måste iväg."
Leo skröt om det.
"Ja, jag knäppte den jäveln, det gjorde jag.
Han ligger där ute nu. Jajamän."
Nu såg jag en annan Leo. Han hade aldrig förr varit så där.
Prata så där och skryta? Nej.
Nej.
Jag trodde inte att nåt sånt skulle hända den kvällen.
Jag antog att Leo skulle göra som vi gjorde förra gången.
EN VECKA INNAN MORDET PÅ CHRISTOPHER CHAVEZ
UTFÖRDE LEO LITTLE OCH JOSE ZAVALA ETT NÄSTAN IDENTISKT RÅN
Jag heter Malachi Wurpts.
Jag hade just flyttat till San Antonio.
Jag vaknar klockan två på morgonen.
En ung man står vid fotändan av min säng.
Han skriker åt mig att vakna.
Medan han pekar på mig med sin pistol
ber han mig att komma med honom.
Medan vi går genom korridoren till parkeringsplatsen
tittar han på mig och säger:
"Om jag ska åka dit för nåt ikväll blir det inte för rån.
"Då åker jag dit för mord."
Han tryckte pistolen i sidan på mig och sa till mig att köra.
När vi körde ut från parkeringen såg jag att en bil följde efter oss.
Han fick mig att köra till en bankomat vid en mataffär.
Och han sa: "Var inte hjältemodig.
Då skjuter jag dig. Jag kan skjuta dig rakt igenom min jacka."
När vi satte oss i bilen igen sa han: "Vi ska göra en sak till."
Han tvingade mig att köra på en motorväg utanför San Antonio.
Vi körde in till sidan av vägen.
Hans medbrottsling parkerade framför oss.
De tvingade ut mig ur bilen.
Sen försvann de. Jag såg dem aldrig efter det.
En vecka senare tittar jag på nyheterna.
Jag ser att en ung man hade dödats.
Utredarna var intresserade av min berättelse.
De kom till mitt jobb med en massa foton.
Jag hittade genast killen som hade fört bort mig.
Det visade sig vara Leo Little.
Jag tänker ofta på Leo.
Jag tänker ofta på det, och jag har bett för honom flera gånger.
Jag vet hur lätt jag kunde ha hamnat i hans sits,
för jag gjorde dåliga val som tonåring.
Jag kände ett samband med honom.
Jag hoppas att han vet att jag förlåter honom.
Ni ska få se en video som vi fick tag på i undersökningen,
från bensinmacken Diamond Shamrock.
Leo tvingade Christopher att stanna på Diamond Shamrock,
för att köpa dricka åt honom.
Här går Christopher in genom dörren.
Leo är bakom Christopher och har högerhanden i fickan.
Vi vet att pistolen finns där.
Lägg märke till att Leo låter Christopher gå runt fritt i affären.
Han har gått längst in i affären för att fixa dricka åt Leo.
Under tiden pratar Leo med biträdet.
Christopher ställer läsken på disken, Leo betalar.
Nu ser ni att Leo går ut före Christopher,
så att Christopher kan övermanna honom bakifrån.
Jag frågade hans pappa:
"Varför kämpade inte Christopher emot? Varför sa han inget?
Varför gjorde han inget för att undkomma situationen?"
Mr Chavez berättade att Christopher var väldigt from.
Hans religion är icke-våldsam. Christopher ansåg att om han betedde sig så,
då skulle allt bli bra.
Det var hans tro, som jag tror var det som slutligen fick honom dödad.
Leo vaktar inte ens Chris.
Den enda gången han tittar på Chris är när han går ut. En blick, bara.
Över axeln, för att se att Chris var där.
Leo gillar att ha makt.
Han var inte stressad, eller orolig eller rädd.
Han hade total kontroll och dominans.
Jag vet inte vad som hände. Helt ärligt.
Jag minns bara att jag tryckte av.
Om jag satt mittemot Christophers mor och far
skulle jag inte finna ord
som skulle lindra deras smärta.
De har all anledning att känna smärta.
Men Kristus, då?
Och försoning?
Som Guds präst tror jag att det kan finnas
hopp, och läkande.
Om de hittar styrkan och modet
att kontakta mig för nån form av dialog...
Det vore...
Det vore underbart om det hände.
Alltså...
Han pratar så mycket strunt. Det förvånar mig.
Den där unge mannen vet exakt vad han gjorde.
Leo Little tryckte av för att han ville det.
Det handlar inte om varför, eller om nån mystiskt idé han hade,
eller om att nåt tog över honom eller att han glömde. Allt det är...
Leo Little ville mörda, och det gjorde han.
Jag växte upp inom pingströrelsen.
För många år sen, innan jag började som polis,
var jag en licensierad predikant.
Jag trodde på frälsningen och Jesus Kristus.
Jag trodde på allt i evangelierna, och jag predikade det under ett antal år.
Men lyssnar man på den här mannen
så hör man att han inte har en aning om vad han pratar om.
Ingenstans i det han säger nämner han "förlåtelse".
Han säger så här:
"Nu är det dags att vi möts för att få hopp och försoning."
Det är inte deras ansvar att mötas för hopp och försoning.
Han ska be om förlåtelse, till familjen Chavez, till Christopher, till sin gud.
Det har han inte gjort en enda gång.
Det han gör nu är att förbereda sin villkorliga frigivning.
Det är vad det handlar om.
Hela hans förändring handlar om att det ska gynna honom.
Han tänker inte på andra. Det finns ingen ånger, inga samvetskval.
Det enda han tänker på nu är:
"Jag måste förändras för att bli fri så fort möjligheten finns där."
Det är vad som pågår här, anser jag.
LEO LITTLE KAN BLI VILLKORLIGT FRIGIVEN 2038
DET KAN ÄVEN JOSE ZAVALA
Ja, jag hörde att Leo är pastor,
eller prästvigd, eller nåt sånt.
Bra för honom.
Men jag tycker att nån bör stå till svars, och ta ansvaret.
Jag springer inte till Gud och säger: "Min själ mår bra av det."
Ungefär så här: "Är jag god nog släpper ni ut mig."
Det gör mig inte god. Då gör jag bara vad som helst för vem som helst.
Då skulle jag ljuga på ett andligt plan, om jag sa så.
Det gör jag inte.
Leo var en unge.
Man vet inte varför man gör det man gör.
Man tror att man är nån sorts gangster.
Man vet inte varför man gjorde det.
Eller så vet man. Vem vet? Jag läser inte tankar. Jag tänker inte göra sånt.
EFTER EN OBLIGATORISK 90-DAGARSPAUS TOG TEXAS BROTTSMYNDIGHET
BESLUTET ATT TILLÅTA EN ANDRA INTERVJU MED LEO LITTLE
Leo Little tryckte av för att han ville det.
Inte för att nåt kom över honom,
eller att han glömde. Det är...
Leo Little tänkte mörda och det gjorde han.
Om jag ville att en man skulle dö
skulle jag inte ha svårt att säga det.
Det skulle inte vara svårt.
Jag vet att folk vill få svar på de här sakerna.
Men jag kan faktiskt inte minnas
hur jag kände mig för 21 år sen, som tonåring.
Jag vet att det låter idiotiskt och dumt.
Men när jag steg ur bilen och Christopher gick ner på knä
vet jag inte vad som kom över mig.
Jag svär på det. Jag svär.
Det får inte finnas tvetydigheter.
Jag var en ond man när jag gjorde det.
Jag gjorde fel när jag gjorde det.
Jag bär skulden för det.
Om jag fick höra om det skulle jag nog också döma mig själv.
Under den första intervjun...
Man ångrar alltid det man säger och det man inte säger.
Jag vet att jag inte ses som en god man.
Jag bär med mig vad jag gjort, och jag förstår det.
Det enda jag vill...
...är att städa upp röran jag skapade.
Det han gör nu är att förbereda sin villkorliga frigivning.
Han säger så här:
"Nu är det dags att vi möts för att få hopp och försoning."
Det är hans ansvar att be om förlåtelse till familjen Chavez.
Det har han inte gjort en enda gång.
Jag vill verkligen få familjen Chavez förlåtelse.
Ingen tvivel om det.
Om jag inte sa det förra gången,
om jag sa fel, eller blev för känslosam då,
då var det mitt fel.
Vad gäller min villkorliga frigivning...
Djupt inom mig finns det en del som tycker att jag förtjänar att dö i fängelset.
Oavsett om kriminalaren känner av eller tror på det
så respekterar jag hans åsikt. Ja.
Det är en sån orättvisa att Christopher...
...och hans liv slutade vid 22.
Jag förstår det.
Men jag lever ännu.
Jag kan bara leva mitt liv i fängelset.
Oavsett om det är för resten av mitt liv eller inte.
Jag lever mitt liv till Guds ära, det är säkert.
Jag kom från en dödscell till att bli präst i fängelset,
och det är inte lätt att uppnå.
Jag hoppas att jag gjort ett någorlunda jobb...
...med att visa vem jag är och vad jag tror på.
Efter att ha gjort ett sånt hemskt och avskyvärt misstag.
Tack för att ni tittade.
FAMILJEN CHAVEZ TILLFRÅGADES OM ATT DELTA I FILMEN
DE AVBÖJDE, OCH SA ATT DE ÄNNU INTE
ORKAR PRATA OFFENTLIGT OM SIN SONS MORD
Undertexter: Mats Nilsson