Jeg ville gerne adopteres.
Jeg fik mit eget værelse.
Jeg kom på feriekoloni.
Jeg var ovenud lykkelig.
Jeg kom fremad i livet.
Vi havde det sjovt.
Men det havde sin pris.
SIDEN GENINDFØRELSEN AF DØDSSTRAFFEN I USA I 1976
ER OVER 8.000 PERSONER BLEVET DØMT TIL DØDEN FOR MORD
DETTE ER HISTORIEN OM FANGE PÅ DØDSGANGEN NR. 990135
Jeg tror, jeg ville have, at verden skulle føle min smerte.
Jeg ville ikke leve. Jeg ville have, det hele skulle slutte.
EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Det er en sand historie.
Sådan startede jeg.
Jeg ville gøre oprør og skabe kaos.
Jeg sagde: "Lad os se, hvem der dør først."
Det var mit valg.
Jeg dræbte ham.
Det var aldrig noget, jeg havde planer om at gøre,
og jeg fortryder det.
Jeg vidste, jeg ville slå de to mænd ihjel.
Han lå på knæ foran mig.
Så trykkede jeg bare af.
Jeg slog dem ihjel.
Jeg dolkede dem.
En af servitricerne fra Steak 'n Shake ringede til mig og sagde:
"Din søns far har siddet i en af vores båse
og røget og drukket
i lidt over et døgn."
Jeg tog derhen med det samme for at undersøge det
og snakke med ham.
Han så på mig med det mest onde blik, jeg havde set i mit liv.
Han sagde: "Skrid ad helvede til med dig."
Jeg var målløs og blev bare stående.
Men så gik jeg ud derfra.
NOGLE TIMER SENERE DRÆBTE DAVID BARNETT SINE ADOPTIVBEDSTEFORÆLDRE MED EN KNIV
INGEN HAR NOGENSINDE KUNNET FASTSÆTTE ET MOTIV
POTOSI FÆNGSEL WASHINGTON COUNTY I MISSOURI
SIKKERHED ER EN REGEL OG IKKE KUN ET MÅL
Er vi klar?
Mit navn er David Barnett.
Jeg er blevet dømt for et dobbeltdrab
og fik dødsstraffen.
Jeg blev født i St. Louis City i Missouri.
Jeg kan ikke huske de steder, jeg boede.
Men man kan umuligt glemme lugtene og lydene i St. Louis.
Min mor ville ikke beholde mig som nyfødt.
Jeg blev passet af Robert Biggerstaff, som var min mors ven.
Han var alkoholiker og røg ind og ud af fængslet.
Mine tidlige barndomsår var prægede af mishandlinger.
Jeg blev slået og fik næsen brækket.
Jeg løb rundt i laset og beskidt tøj.
Jeg blev ikke vasket mange dage i træk.
Nogle gange måtte jeg stjæle mad fra fødevareautomater med en bøjle.
Jeg var ligesom et tøjdyr på en hylde,
som folk bare kunne tage.
Men derudover kan jeg kun huske, at jeg altid var alene.
Jeg var nok mellem fire eller fem år,
da de sociale myndigheder
endelig opdagede min eksistens.
Jeg kan stadig huske den kvinde,
selvom jeg ikke kan huske hendes ansigt.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg har glemt det, men det var mit første kærlige kram
i mange år.
Jeg kan kun huske, hun sagde: "Jeg skal nok få dig væk."
Jeg blev et stykke tid på et hjem.
Mens jeg var der, knyttede jeg mig til en bamse.
Jeg ved ikke hvorfor.
Men det var min.
CENTER FOR BØRN OG UNGE KANSAS CITY
De sociale myndigheder kontaktede Robert.
De havde bedt mig
om at opføre mig pænt, når han kom.
De lod os være alene i et rum,
og han tog mig bare og stak af.
Jeg kan huske, at jeg tabte min bamse på gangen.
Han skjulte mig i et par uger i bagagerummet af sin bil.
Jeg kan huske, at det regnede hver dag.
Jeg lå fanget i et mørkt rum.
Jeg var bange og forvirret.
Jeg blev ikke vasket, og jeg fik ikke mad hver dag.
Men efter et par uger fik myndighederne fat i os.
Han blev anholdt, og jeg så ham ikke igen.
SOM SEKSÅRIG KOM DAVID I PLEJE HOS FAMILIEN REAMES
Jeg kom omgående til at elske den familie.
Rita var den første, jeg kaldte mor.
Hun var ikke min mor, men hvis jeg havde haft en mor,
ville hun være sådan.
De gjorde alt for at gøre mit liv bedre.
Jeg elskede dem.
Men en dag fik Rita muligheden for at rejse til Europa og studere.
De fortalte mig, jeg skulle rejse.
De kunne ikke tage mig med sig,
og jeg troede, det var min skyld.
Jeg tænkte bare... Jeg var blevet slået og mishandlet
i de første år af mit liv.
Det stoppede.
De ville sikkert af med mig, fordi jeg havde gjort noget forkert.
EFTER ET HALVT ÅR HOS REAMES
SKULLE DAVID ANBRINGES HOS EN NY PLEJEFAMILIE
SOM OTTEÅRIG KOM HAN I PLEJE HOS EN MAND VED NAVN JOHN BARNETT
John underviste i IT.
Han var ikke en almindelig mand.
Han var intellektuel.
Det forbavsede mig ikke, at der ikke var en kvinde i huset.
Han var ikke gift og levede alene.
Han var både en mor og en far.
Det kunne ikke have været bedre.
Han havde charme.
Han var kærlig.
Det bedste var, at han ikke rørte mig.
Han kunne måske mærke, jeg var skadet
og ville ikke skræmme mig.
Men det er noget, jeg har indset siden.
En dag, da vi var ude at spise, spurgte han mig:
"Vil du gerne være min søn?"
"Det er jeg."
"Ja, men vil du gerne adopteres?"
Jeg var ovenud lykkelig.
Jeg gik med til det.
Så gik vi i retten,
og det var faktisk et af mine bedste barndomsminder.
Jeg var blevet adopteret og havde en forældrefigur for altid.
Jeg flyttede til en bedre livsstil med John Barnett i Webster Groves.
Webster var en middelklasseby.
Der var ikke den fattigdom, jeg havde været vant til.
Der så pænt ud.
Byen var ren, og husene var nyrenoverede.
Et par måneder efter adoptionen
begyndte jeg at spekulere over, hvem John egentlig var.
Han begyndte at slå mig, hvis jeg ikke mødte hans forventninger,
og de var allerede for høje for en dreng i min alder.
Han pressede mig til at være bedre end min alderskategori.
Han kunne blive voldelig.
Jeg havde tit skrammer, sår og blå mærker.
Men bagefter kunne han lide
at tage mig i armene, holde mig ind til sig
og kysse mine ører. Det var underligt.
Først var det kun en gang i mellem eller et par gange om ugen,
men gradvist bad han mig hver aften om at sætte mig på hans skød.
Jeg kunne se,
at der skete noget med hans krop.
Jeg var kun otte eller ni år.
Jeg vidste, den var gal.
Han rørte mig på en upassende måde.
Han rørte ved min penis og stak sin tunge i mit øre.
Jeg begyndte at lukke alt ude, mens det stod på.
Jeg kunne ikke altid huske det,
fordi jeg gjorde mig følelsesløs for at kunne holde det ud.
Jeg ville ikke leve. Jeg ville bare have, det skulle stoppe.
DA DAVID VAR FYLDT NI ÅR, ADOPTEREDE JOHN TO ANDRE DRENGE
DEN YNGSTE, ERIC, SÅ MED DET SAMME OP TIL DAVID
Jeg faldt pladask for Eric.
Han var indtagende.
Han var meget bevidst
om de to store fortænder, han havde.
De var lidt krogede.
Jeg elskede ham. Han var en krudtugle.
Men så begyndte John at tage Eric til side,
ligesom det var sket for mig.
Jeg var magtesløs,
og jeg følte, at jeg tog Erics barndom fra ham.
Jeg var den ældste. Jeg skulle beskytte ham,
Jeg kunne ikke,
og jeg var lettet over, det ikke var mig.
Jeg følte, at jeg havde svigtet ham.
JOHN BARNETTS FORÆLDRE CLIFFORD OG LEONA
BOEDE PÅ SAMME GADE SOM DERES SØN
Hver anden søndag så vi hans forældre
til en slags familiemiddag.
Leona var en meget varm og imødekommende kvinde.
Hun lærte mig at lave mad.
Vi fortalte dem aldrig om, hvad der foregik hos John.
Jeg var bange for Cliffords reaktion, for han var temmelig streng.
Han kunne godt...
Han gav os et lille smæk i baghovedet,
ligesom mange forældre gør.
Det var ikke hårdt, men han bar en ring.
Det var den samme som Johns klassering.
Så det føltes, som om John slog mig
bag i hovedet med sin ring igen og igen.
Langsomt begyndte jeg at forveksle Clifford med John.
Når jeg så John, så jeg Clifford og omvendt.
Men når jeg så Leona, havde jeg bare lyst til et kram.
Hun var den kærlige i familien.
DAVID BOEDE HOS JOHN BARNETT, INDTIL HAN BLEV 18 ÅR,
HVOREFTER HAN FLYTTEDE UD I FORBINDELSE MED ET SKÆNDERI
Jeg boede rundt omkring hos venner,
og jeg fortalte dem ikke hvorfor.
Men de vidste det.
Jeg beholdt mit job, men jeg sov rundt omkring.
Leona lugtede lunten.
Hun spurgte, hvordan det gik, og jeg sagde: "Fint,"
men hun insisterede.
Jeg ville så gerne fortælle hende, hvad der foregik hos John.
Jeg drømte om at sige:
"Du aner ikke, at han forsøgte
at have sex med mig, da jeg var ni eller ti år.
Han lagde sig på mig."
Jeg ville gerne have fortalt det.
Men så tænkte jeg, at hvis jeg sagde noget negativt om John,
så ville hun bare forsvare ham og forsøge at beskytte ham.
Hvis jeg pressede for hårdt på, ville jeg sikkert blive afvist.
OM MORGENEN DEN 4. FEBRUAR 1996
LÅSTE DAVID SIG IND I SINE BEDSTEFORÆLDRES HJEM
HAN VENTEDE PÅ, DE SKULLE KOMME HJEM FRA KIRKE
Jeg sov, da de kom,
men da jeg vågnede, begyndte vi at snakke.
Jeg kan huske, jeg talte til hende,
men så...
Jeg har forsøgt at huske, hvad der skete lige siden den dag.
Hvordan det skete,
og hvad der udløste det.
Hun fortalte om en samtale, hun havde haft med John.
Jeg så på Clifford.
Han sagde noget om John.
Og så... gik klappen bare ned for mig.
Jeg var væk.
Da jeg endelig kom til mig selv igen,
stod jeg over for en væg.
Clifford lå på gulvet til venstre.
Jeg havde ikke blod på hænderne,
men der var blod over det hele.
Jeg var skræmt og vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg tænkte: "Hvad har du gjort?"
Jeg så mig omkring for at se, om der var andre der.
Jeg kunne se, at Leona lå ude i gangen.
Jeg var bange.
Jeg havde slået dem ihjel.
Med en kniv.
INDEN FOR ET DØGN TILSTOD DAVID OVER FOR POLITIET,
AT HAN HAVDE BEGÅET DOBBELTMORDET
Da jeg læste, hvilke skader de havde fået...
Brækkede ribben og smadrede kæber.
De havde mange stiksår fra flere knive.
Jeg fik at vide, de kom ude fra køkkenet,
men jeg husker intet.
Det var overkill og ukontrolleret raseri.
Jeg gik i sort,
og jeg dræbte to uskyldige personer.
I MARTS 1997 KOM DAVID BARNETT FOR RETTEN
MED TO TILTALER FOR OVERLAGT MORD
DOMSTOLEN I ST. LOUIS COUNTY
Det her var vores hjem i næsten ti dage.
Jeg sad lige her.
På midterste række, andet sæde fra højre.
Det åbner for en masse minder.
Jeg ser stadig Davids ansigt.
Hans ansigt forlader mig aldrig.
Mit navn er Andy Dazey.
Jeg var nævningeformand under retssagen mod David Barnett i 1997.
Man kunne ikke undgå at blive påvirket af forbrydelsens alvorlige karakter
i den her sag.
Der blev brugt fem forskellige knive,
og man fandt op mod 20 knivstik på ligene.
Det her angreb var så voldsomt,
at knivbladene simpelthen knækkede af.
Knivene blev stukket så dybt ind i deres kroppe
og i knoglerne,
at han var nødt til at gå ud i køkkenet og hente nogle nye knive.
Hver af hans bedsteforældre
led en meget voldsom, langsom,
smertefuld og brutal død.
Det vejede tungt,
da vi skulle nå frem til den rigtige kendelse.
VOTERINGSLOKALE 417
For at give en dødsstraf
skal der være fuld enighed blandt nævningene.
Jeg kan huske, at jeg rejste mig op og gik over til vinduet.
Jeg holdt næsten tårerne tilbage,
mens jeg tænkte: "Vi er 12, der skal være enige.
De 11 har besluttet sig. Hvad med mig?
Er jeg fuldstændig sikker
i mit hjerte på, at den her mand ikke burde leve?"
Og det var jeg.
DEN 21. MARTS 1997 AFGJORDE JURYEN, AT DAVID BARNETT FORTJENTE DØDSSTRAFFEN
Der står: "Tillykke.
Til min elskede mor. Din søn David."
Han tegner oftest blomster, men også andre ting.
Han glemmer aldrig min fødselsdag, mors dag eller jul.
Jeg har to biologiske børn, og de glemmer det.
Men ikke David.
Han er meget betænksom.
Han kalder mig mor.
Han har ikke andre end mig.
Mit navn er Rita Reames.
David Barnett var vores plejebarn,
fra han var seks et halvt, til han var lidt over syv år.
Han var lykkelig over at være hos os.
Han elskede det.
Han slog aldrig.
Han var en god dreng.
Han ville have fortsat med at blomstre op,
hvis han havde fået en stabil og kærlig familie.
Men han var også lidt af en udfordring.
Man kunne se,
det ville ende galt i et forkert miljø.
DA RITA FIK ET JOB I EUROPA BLEV DAVID SENDT TILBAGE I PLEJESYSTEMET
RITA HØRTE INTET NYT OM DAVID I DE EFTERFØLGENDE 13 ÅR,
INDTIL HUN BLEV KONTAKTET I FORBINDELSE MED DOBBELTMORDET
Da jeg hørte, at han havde dræbt to personer...
Jeg fik et chok. Det kom bag på mig.
Og især da jeg fandt ud af, at de var nogle flinke mennesker.
Da havde intet gjort ham.
RITA FULGTE MED I DAVIDS RETSSAG I HVER ENKELT DETALJE
Jeg var i retssalen hver dag.
Hans tidligere advokat brugte ikke argumenterne fra hans fortid.
Hun omtalte ikke det, han var blevet udsat for
i den periode, han var adopteret.
Jeg spurgte hende,
hvorfor det ikke var blevet brugt til at forsvare ham.
Hun kom med et kort svar, og det var:
"Jeg tror, det vil skade mere, end det vil hjælpe."
Det var det eneste, hun sagde til mig.
David havde en liste af navne,
som han gerne ville se i vidneskranken.
Hans første offentlige forsvarer kontaktede ikke en af de personer.
Ikke en.
Jeg hedder Jason Kingdon, og vi er på vej ind i Webster Groves
for at se, hvor vi voksede op.
Han boede hos John Barnett, som var den mand, der havde adopteret ham
sammen med to andre adoptivdrenge.
I starten fik man det indtryk, at det var en virkelig fed familie.
Hans far var fodboldtræner og alt muligt.
Han var engageret i børn og i sport.
Det var først et halvt år efter, at jeg havde mødt David,
at der begyndte at ske visse ting.
De låste sig inde på værelset
for at gemme sig.
De var så bange for at være i samme rum som John,
at når de skulle tisse, så gik de ikke ud på toilettet.
De tissede bare ud ad vinduet.
Hans bedsteforældre boede lige derinde.
Det er kun to huse væk.
Det sted kunne vi bedre lide.
Vi kom der tit efter skole
og fik mælk og småkager.
Det er underligt, at vi var bange det ene sted,
mens vi kunne lide det andet sted.
SOM 15-ÅRIGE FANDT JASON OG DAVID ET POLAROIDBILLEDE
I JOHN BARNETTS SENGEBORDSKUFFE
Billedet viste
en overkrop med det øverste af lårene
og benene og næsten op til halsen
af en ung og ikke kønsmoden dreng.
Han havde ingen pubeshår,
og man kunne se John holde drengens penis på billedet.
John havde behårede arme,
og han gik altid med den samme ring.
En klassering.
Den ring og den arm var på billedet.
Det var ham.
Vi tænkte, at det her billede var et sikkert
bevis mod ham.
Ingen kunne benægte det.
Vi var virkelig glade.
Det ville blive enden på det hele.
Der ville ske noget sensationelt.
Vi gik op til politistationen,
og vi var sikre på, at det ville forklare over for politiet
i Webster Groves ,
hvorfor vi var så oprørske og vrede.
De ville måske endelig forstå vores opførsel.
Så snart hun så billedet, kunne jeg se, hun blev skræmt.
Hun var mere bange end os.
Hun skubbede billedet hen til David på samme måde, han havde gjort det,
og så bad hun mig om at gå ud.
SIKKERT STED
Da hun havde snakket med ham,
stormede han ud af den dør.
Han havde billedet i hånden.
"Hvorfor har du stadig billedet med dig?"
"De har ikke tænkt sig at hjælpe os."
Han var knust.
Det her var toppen af fødekæden for os.
Vi kunne ikke stole på andre.
Det gjorde noget ved David.
I 2017 DØDE JOHN BARNETT AF NATURLIGE ÅRSAGER
HAN BLEV IKKE ANKLAGET FOR NOGEN FORM FOR MISHANDLING
John var en god ven.
Han var sjov.
Han var vittig og sjov at omgås.
Han var en succesfuld direktør i en IT-virksomhed.
Men han opgav karrieren
for at undervise dårligt stillede unge
i IT på West County Technical High School.
Han var en god og elsket skolebuschauffør.
Han fik endda flere priser som årets chauffør.
Han var også vis.
Han havde besluttet, hvad hans liv skulle gå ud på,
og det var børn.
Han blev en elsket plejefar og adoptivfar,
og børnene fik chancen for at trives og få et bedre liv.
Mit navn er Fred Domke, og jeg var John Barnetts bedste ven.
Jeg fik den ære at fremsige en lovtale under hans begravelse.
Jeg vil gerne dele den med jer, så I kan fornemme,
hvilken person han var.
Jeg har aldrig rigtig fordybet mig i anklagerne mod ham,
men jeg kan roligt bekræfte, at han var en skøn fyr.
Jeg behøver ikke at vide mere, for jeg ved det allerede.
Hvis nogen ser noget andet,
så vil jeg gerne forstå, hvordan de kan vide mere end mig.
Jeg kendte John i 49 år,
så det er helt umuligt.
Jeg så ham aldrig røre ved nogen af drengene.
Jeg så ham ikke gøre dem noget.
Mit navn er Secil Schodroski.
Jeg gik i tiende klasse på West County Tech.
John Barnett var min IT-lærer.
Han var høj og rar med blå øjne.
Jeg blev altid glad for at se ham om morgenen
og snakke med ham. Når han smilede til mig,
følte jeg mig som noget særligt.
Jeg var 14 år.
Jeg blev tit slået derhjemme.
Derfor kom jeg i pleje hos John.
Jeg så ham aldrig mishandle dem, slå dem eller begå seksuelle overgreb.
Det var anderledes med mig.
Han ventede på, at drengene gik i seng.
Jeg sad for eksempel på sofaen,
og så gnubbede han sig op ad mig og kyssede mig.
Han rørte mig forskellige steder.
Men jeg syntes, det var okay, for jeg elskede ham,
Jeg var bare en lille pige.
Jeg vil hævde,
at han var pædofil, og at han var en sexforbryder.
TRO ER AT HAVE TILLID TIL NOGET, SOM VI IKKE KAN SE
SECIL BOEDE HOS JOHN BARNETT I EN SOMMER
I DET TIDSRUM KOM HUN TÆT PÅ HANS ADOPTIVSØN DAVID
David og jeg hang ud sammen.
Vi dansede sammen og sang sange.
Vi havde noget kørende.
Det skete bare, og vi...
Vi havde sex.
Jeg tog ikke p-piller.
Og så... blev jeg gravid.
John krævede, at jeg fik en abort.
Han ville betale for den.
Jeg kom sammen med hans søn,
og nu indser jeg, at han var jaloux.
Han var sur over, jeg ikke var hans mere.
EFTER AT SECIL HAVDE FØDT, FLYTTEDE HUN OG DAVID SAMMEN
David var stolt af Seth.
Han ville hele tiden holde ham og give ham flaske.
Vi forsøgte at få det til at fungere.
Men det gik ikke så godt.
Han var oppe om natten.
Han røg sammen med min søster og sine venner og spillede kort.
Jeg skulle tidligt i seng, fordi jeg skulle til timer.
Han gik ikke i skole,
men jeg måtte betale for en babysitter, for David passede ikke Seth.
Det var svært for mig.
Så jeg gjorde det forbi med ham.
Jeg ved, at jeg skubbede ham væk.
Det sårede ham nok,
for han er altid blevet skubbet væk.
Jeg gjorde det samme.
LIVET FØRER OS RUNDT OMKRING, MEN KÆRLIGHED FØRER OS HJEM
INDEN FOR ET ÅR HAVDE DAVID MYRDET SINE BEDSTEFORÆLDRE
OG VAR BLEVET DØMT TIL DØDEN
SEKS ÅR EFTER HANS RETSSAG
BEGYNDTE EN GRUPPE ADVOKATER AT REVIDERE HANS DØDSDOM
Før en nævning siger til en mand:
"Vi vil bede staten om at henrette dig,"
bør de høre hans historie.
Men det skete ikke her.
Mit navn er Elizabeth Carlyle,
og jeg var en af Davids advokater under den sidste retssag.
ELIZABETH CARLYLES TEAM AFSLØREDE
TIDLIGERE FORBIGÅEDE BEVISER PÅ MISHANDLING I BARNDOMMEN
Det her er en rapport fra september 1992.
De sociale myndigheder blev inddraget, da drengene talte med en efterforsker.
Den beretter om de forskellige tilfælde
af fysiske og seksuelle overgreb, de blev udsat for.
DER ER GRUND TIL AT MISTÆNKE FYSISKE OG SEKSUELLE OVERGREB
Der er en masse alarmsignaler, der ikke blev taget alvorligt.
Det er selvfølgelig tragisk,
men det gjorde os især særdeles vrede.
Han blev svigtet af skolesystemet
og af de sociale myndigheder.
Politiet svigtede ham.
Når han bad om hjælp, blev han afvist.
I 2003 ANMODEDE CARLYLES TEAM OM AT FÅ DØDSDOMMEN OMSTØDT
DERES PÅSTAND VAR, AT DRABENE IKKE VAR FORSÆTLIGE
DAVID BARNETT HAVDE SIDDET I FÆNGSEL I 22 ÅR,
DA RETTEN KOM MED EN KENDELSE
Jeg var vist i indkøbscentret
for at købe ind eller sådan noget.
Pludselig modtog jeg en masse beskeder.
"Det lykkedes. David er reddet!"
Jeg råbte og skreg inde i indkøbscentret,
så folk stirrede på mig.
Men jeg var bare så glad for,
at den her uretfærdighed blev rettet.
DEN 15. MARTS 2019 BLEV DAVIDS STRAF NEDSAT TIL LIVSVARIGT FÆNGSEL
UDEN PRØVELØSLADELSE
EFTER DEN NYE DOMSAFSIGELSE TOG DAVID KONTAKT TIL JASON IGEN
Det var hårdt at besøge ham i starten.
David græd meget dengang.
Jeg er helt overbevist om,
at han ikke selv forstår, hvorfor han mistede kontrollen.
SELVOM DAVID IKKE KAN HUSKE AT HAVE BEGÅET MORDENE,
HAR HAN FORKLARET, HVORFOR HAN GIK DERHEN DEN DAG
Han tog ikke derhen for myrde dem.
Han havde ingen modvilje mod dem.
Han har sagt:
"Jeg ville bare have det overstået,
så de vidste alt om John."
Han fortalte dem det hele.
Han fortalte, hvad John havde gjort mod ham,
og hvad han havde gjort mod Eric.
Men det gik bare ikke, som David havde forventet.
De tog ikke imod ham.
De følte sig stødt og fornærmede. De ville ikke lytte.
Det var de to personer, hvis kærlighed han regnede med.
Han havde ikke andre.
Men al den brutalitet, had og vrede
var ikke rettet mod hans bedsteforældre. Det ved jeg.
Hvert eneste knivstik var til John.
Det var kulminationen af hele Davids liv
at afsløre det her for dem. Det var hans store øjeblik.
POTOSI FÆNGSEL
Jeg mener,
at jeg fortjener min straf.
Jeg fortjener at være i den her situation.
Og jeg er taknemlig.
TRE MÅNEDER EFTER FØRSTE INTERVIEW
ACCEPTEREDE DAVID AT SVARE PÅ YDERLIGE SPØRGSMÅL
Jeg kan ikke huske i detaljer, hvad der skete.
Jeg husker,
da det startede, og jeg kan huske den frygtelige slutning.
Det hele startede med en samtale.
Jeg prøvede at forklare dem, jeg ikke kunne bo hos John længere.
Jeg havde ikke de rigtige ord
til at beskrive det.
"John gjorde det og det."
Det var jeg ikke i stand til.
Men den dag og på min egen måde
forsøgte jeg desperat at forklare dem det.
Jeg tænker på Clifford og Leona hver dag.
De er i mit hjerte.
Hvis Leona stod foran mig nu,
ville hun sige, hun forstod.
De ville begge to tilgive mig.
Jeg hader ikke John.
Det har jeg aldrig gjort.
Jeg elsker ham for hans hjælp.
Jeg tilgiver ham.
Han havde sine egne problemer og ting, han ikke kunne tackle.
Han bukkede under for sine behov, hvad end de var psykiske eller...
Eller seksuelle.
Han kunne ikke kæmpe imod.
Men jeg respekterer stadig det faktum,
at han prøvede at være en far, selvom...
...han havde dæmoner, for det havde han.
SIDEN DAVIDS NYE RETSSAG HAR HAN LEVET MED UDSIGTEN TIL ET LIV BAG TREMMER
HAN HAR NU INDGIVET EN APPEL FOR AT OPNÅ EN PRØVELØSLADELSE
Jeg har aldrig erkendt over for nogen,
at da jeg fik en livstidsdom,
så følte jeg, at de var onde over for mig,
fordi jeg skulle ende mine dage her.
BLIND VEJ STATSFÆNGSEL - ADGANG FORBUDT
Men det er gået over.
Jo mere støtte jeg fik, jo mere fik jeg lyst til at leve.
De fleste indsatte ved udmærket, at de har begået en fejl.
Vi er ligesom alle andre.
Vi lever ikke i skyld.
Vi lever med den, og vi ser fremad.
Jeg skal nok komme ud.
Om nogle år vil alting blive anderledes.
Jeg håber på at blive en nyttig borger.