Jag gick med på att adopteras.
Jag fick mitt eget rum.
Jag åkte på sommarläger varje år.
Jag var extatisk. Jag var överlycklig.
Jag kunde leva. Jag gjorde rätt.
Man hade alltid kul.
Men det fick följder.
SEDAN ÅTERINFÖRANDET AV DÖDSSTRAFFET I USA 1976
HAR MER ÄN 8 000 MÄNNISKOR DÖMTS TILL DÖDEN FÖR MORD
DET HÄR ÄR BERÄTTELSEN OM INTERN #990135
Jag tror att jag ville få världen att känna min smärta.
Jag ville inte finnas. Jag ville dö.
Jag... Inte längre.
HASTIGHETSBEGRÄNSNING 30 KM/TIMMEN SE UPP FÖR BARN
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Detta är en sann berättelse.
Jag börjar så.
Jag ville göra uppror, ställa till med kaos.
Jag såg på honom: "Låt se vem som dödar vem, va?"
Jag gjorde mitt val.
Jag tog hans liv.
Det var nåt jag aldrig hade för avsikt att göra,
eller hade önskat att göra.
Jag visste att jag skulle stiga ur bilen och mörda de två männen.
När han låg på knä framför mig minns jag bara att jag tryckte på avtryckaren.
Jag hade dödat dem båda.
Jag högg ihjäl dem.
En servitris från Steak 'n Shake ringde och sa:
"Din sons far har suttit i ett av våra bås här
och rökt och druckit
i mer än 24 timmar."
Jag åkte dit för att se vad som stod på, och jag försökte resonera med honom.
Han såg på mig med mer ondska i blicken än jag nånsin sett i hela livet.
Och han sa: "Stick härifrån, för helvete."
Jag visste inte vad jag skulle tro, och jag bara stod där.
Sen gick jag bara.
NÅGRA TIMMAR SENARE KNIVHÖGG DAVID BARNETT SINA ADOPTIVFARFÖRÄLDRAR TILL DÖDS
INGET MOTIV HAR NÅNSIN HITTATS
POTOSI-FÄNGELSET WASHINGTON COUNTY, MISSOURI
POTOSI-FÄNGELSET SÄKERHET ÄR EN STANDARD, INTE BARA ETT MÅL
Redo?
Jag heter David Barnett.
Jag anklagades först för två mord,
och fick dödsstraff för dem båda.
Jag föddes i St. Louis City, Missouri.
Jag minns inte alla platser där jag faktiskt bott.
Men lukterna och ljuden från St. Louis kan man aldrig glömma.
Mamma ville inte ha mig när jag föddes.
Min mammas vän Robert Biggerstaff tog hand om mig.
Han var alkoholist och åkte in och ut ur fängelset hela tiden.
Min tidiga barndom förmörkades av övergrepp.
Jag fick stryk, näsan knäcktes.
Jag gick i trasiga och smutsiga kläder.
De var nerfläckade med avföring. Jag badade sällan.
Ibland fick jag stjäla mat ur varuautomater med hjälp av klädhängare.
Jag var som ett gosedjur på en hylla. När folk ville ha mig tog de mig.
Annars minns jag bara att jag var helt ensam i min barndom.
Jag var nog fyra eller fem
när socialtjänsten till slut såg att jag fanns.
Jag minns fortfarande den kvinnan,
men jag minns inte hur hon såg ut.
Jag vet inte varför jag inte minns, men det var den första kärleksfulla kramen
jag fått på länge.
Jag minns bara att hon sa: "Jag ska få bort dig från det här."
Jag vet inte hur länge jag var hos socialtjänsten.
Medan jag var där fäste jag mig vid ett gosedjur.
Jag vet inte varför.
Men jag hade det.
SERVICECENTER, BARN OCH FAMILJER KANSAS CITY
Socialtjänsten kontaktade Robert på nåt sätt,
och de instruerade mig
att uppföra mig väl när han kom på besök.
Vid besöket lämnade de oss ensamma i rummet,
och han bara plockade upp mig och stack.
Sista minnet därifrån var när jag tappade gosedjuret i korridoren.
Han gömde mig några veckor i bagageutrymmet på sin bil.
Det åskade nästan varje dag då.
Jag var inklämd i en mörk bagagelucka.
Jag var rädd. Jag visste inte vad som stod på.
Jag fick inte tvätta mig. Jag fick inte mat varje dag.
Ett par veckor senare fick socialtjänsten tag på oss.
Han greps till slut. Det var det sista jag såg av honom.
VID SEX ÅRS ÅLDER TOGS DAVID OM HAND AV FAMILJEN REAMES
Jag fattade tycke för familjen direkt, för det var en familj.
Rita var den första jag kunde kalla "mor".
Det var hon ju inte, men hade jag haft nån skulle hon ha behandlat mig så.
Allt de gjorde var för att försöka göra mig bättre.
Jag älskade dem.
En vacker dag fick Rita ett erbjudande om att åka utomlands för att studera.
De berättade att jag skulle få lämna dem.
De kunde inte ta med mig för de skulle resa bort.
Jag tänkte bara: "Jag har gjort nåt fel."
Eftersom jag hade fått stryk och utstått övergrepp i livet hitintills,
under de första fem, sex åren...
Det upphörde.
Jag trodde att de gjorde sig av med mig för att jag gjort fel.
EFTER SEX MÅNADER HOS REAMES
SKICKADES DAVID TILLBAKA TILL FOSTERHEMSSYSTEMET
VID ÅTTA ÅRS ÅLDER PLACERADES HAN I JOHN BARNETTS HEM
Han undervisade i datorkunskap.
Han var ingen vanlig man. Han var väldigt intellektuell.
Jag tänkte inte så mycket på att det inte fanns nån kvinna där.
Jag visste inte att han var ogift.
Han blev som både mor och far, allt i ett.
Jag kunde inte ha önskat nåt bättre.
Han var charmerande.
Han var omtänksam.
Det jag verkligen gillade var att han inte rörde mig.
Som om han visste: "Barnet är skadat.
Jag vill inte stöta bort honom."
Jag visste inte det då. Jag ser det nu.
Han bjöd ut mig på middag en dag för ett samtal. Han sa: "Vill du bli min son?"
Jag sa: "Det är jag ju." Då sa han: "Vill du bli adopterad?"
Jag var extatisk. Jag var överlycklig.
Så...
Jag gick med på att adopteras. Vi gick till domstolen,
och det var ett av mina finaste barndomsminnen,
då jag adopterades. Jag visste att jag hade en fadersfigur för evigt.
Jag tänkte att jag skulle få ett bättre liv med John Barnett i Webster Groves.
Webster var en medelklasstad.
Det var inte fattigt, så som min uppväxt hade varit.
Husen var fina.
Staden var ren, och husen var i bättre skick.
Ett par månader efter att jag hade adopterats
blev jag oroad över hur John verkligen var.
Han började slå mig när jag inte motsvarade förväntningarna.
Han förväntade sig mer av mig än av andra i min ålder.
Han tvingade mig att leverera över min egen åldersgrupp.
John blev våldsam.
Det blev märken, öppna sår, blåmärken, ränder efter slag, med mera...
Sen ville han trösta mig och hålla om mig, nära...
Han började kyssa mina öron, och det kändes fel.
Det hände oftare, ett par gånger i veckan.
Sen varannan kväll, sen varje kväll. "Sitt i mitt knä en stund. Ge mig en kram."
Jag märkte att nåt hände med hans kropp.
Jag var bara åtta eller nio.
Jag visste att nåt var fel.
Han vidrörde mig på opassande sätt.
Genitalierna... Han stack tungan i mitt öra.
Jag började stänga av när jag satt i hans knä.
Ibland mindes jag inte vad han gjort,
för jag ville slippa känna det. Jag blev tvungen att döva mitt sinne.
Jag ville inte leva. Jag ville dö.
Inte mer.
EFTER ATT DAVID FYLLT NIO ÅR ADOPTERADE JOHN BARNETT TVÅ POJKAR TILL
ERIC, DEN YNGSTA, SÅG OMEDELBART UPP TILL DAVID
Jag gillade Eric direkt.
Han var charmerande.
Han var väldigt medveten om sina två utstående tänder.
De var liksom vridna, och jag... Jag älskade honom. Han var så gladlynt.
Sen såg jag att John började närma sig Eric,
så som han hade gjort mot mig.
Jag kände mig försvarslös. Som om jag stulit Erics barndom.
Jag var äldst, och jag borde ju skydda dem.
Men det kunde jag inte.
Samtidigt var jag glad att det inte var jag.
Jag fick dåligt samvete för att jag lät honom utstå det.
JOHN BARNETTS FÖRÄLDRAR, CLIFFORD OCH LEONA,
BODDE PÅ SAMMA GATA SOM SIN SON
Varannan söndag umgicks vi med hans föräldrar, och åt en sorts familjemiddag.
Jag älskade Leona direkt. Hon var varm och välkomnande.
Hon lärde mig laga mat.
Vi berättad aldrig för dem vad som pågick med John.
Jag var rädd för hur Clifford skulle reagera, för han var sträng.
Vid flera tillfällen slog Clifford till oss ordentligt i bakhuvudet,
som vilken förälder som helst skulle göra mot sitt barn.
Inte hårt, men hans ring gjorde ont.
Det var samma sorts klassring som John bar.
Det kändes som om John slog mig i bakhuvudet med ringen, om och om igen.
Jag började se Clifford som John, och kunde inte se bortom det.
När det var John var det Clifford, och tvärtom.
Men när jag träffade Leona sa jag: "Får jag krama dig?"
Hon var den som visade kärlek där.
DAVID BODDE HOS JOHN BARNETT TILLS HAN FYLLDE 18
HAN FLYTTADE EFTER ETT BRÅK
Jag bodde hos vänner här och där.
Jag berättade inte exakt hur läget var,
men de visste nog.
Jag hade ett jobb, men jag sov på olika ställen.
Leona listade ut det och frågade hur jag mådde. Jag sa: "Jag mår bra."
Då sa hon: "Nej, på riktigt?"
Jag ville så gärna berätta hur det var med John.
Jag ville titta på henne och säga:
"Du vet inte om övergreppen. Han försökte knulla mig när jag var nio, tio år gammal.
Han la sig på mig..."
Jag ville berätta allt det.
Och jag tänkte...
Allt negativt jag kan säga om John går hon i försvarsställning mot.
Om jag tryckte på för hårt skulle jag bli avvisad direkt.
MORGONEN DEN 4:E FEBRUARI 1996
GICK DAVID BARNETT IN I SINA FARFÖRÄLDRARS HUS
HAN VÄNTADE PÅ ATT DE SKULLE KOMMA HEM FRÅN KYRKAN
När de kom låg jag och sov.
När jag vaknade började vi prata om saker och ting.
Det sista jag minns var att jag pratade med henne, och jag...
Varje dag försöker jag att minnas vad som hände,
hur allt utspelade sig.
Vad som sades för att sätta igång allt.
Hon pratade om ett samtal hon haft med John.
Jag träffade Clifford.
Clifford sa nåt om John.
Och...
Jag vet inte vart jag tog vägen.
Jag tog vägen nånstans.
När jag blev medveten om omgivningen igen stod jag och tittade på en vägg.
Jag såg ner och Clifford låg till vänster.
Jag hade inte blod på mina händer. Jag visste inte var allt blodet kom från.
Jag förstod inget. Jag var livrädd och helt handlingsförlamad.
Jag tänkte: "Vad har du gjort?"
Jag såg mig omkring: "Finns det nån annan här?"
Jag ser Leona... Jag flyttar mig, och ser henne i hallen.
Och jag var rädd.
Jag hade dödat dem båda.
Jag högg ihjäl dem.
INOM 24 TIMMAR ERKÄNDE DAVID BARNETT FÖR POLISEN
ATT HAN HADE BEGÅTT BÅDA MORDEN
Skadorna på deras kroppar var avsevärda. Jag såg rapporten...
De hade brutna revben, deras käkar hade ryckts ur led.
Det fanns dussintals huggsår från olika knivar.
De kom från köket, sas det. Jag minns inte att jag tog dem.
Jag hamnade i ett sorts maniskt raseri.
Jag visste inte vad jag gjorde.
Och... Jag dödade två oskyldiga människor.
I MARS 1997
STOD DAVID BARNETT INFÖR RÄTTA FÖR TVÅ MORD
ST. LOUIS DISTRIKTSDOMSTOL
Det här var mitt hem i åtta-tio dagar.
Jag satt precis där.
Mellersta raden, andra från höger.
Massor av minnen kommer tillbaka.
Jag ser Davids ansikte framför mig.
Davids ansikte försvinner aldrig.
Jag heter Andy Dazey.
Jag var juryordförande 1997 i fallet David Barnett.
Man skrämdes av de allvarliga anklagelserna mot David Barnett.
Jag tror att fem knivar användes,
och det fanns fler än 20 knivhugg.
Attacken var så våldsam
att knivblad gick av vid handtaget.
Knivarna satt så djupt fast...
...i skelettet,
att han var tvungen att gå till köket och hämta fler knivar.
Båda hans farföräldrar
genomled en väldigt våldsam, långsam,
smärtsam och brutal död.
Det tyngde våra hjärtan med tanke på att vi skulle försöka ta rätt beslut.
JURYÖVERLÄGGNING 417
För att kunna utdöma dödsstraff måste alla jurymedlemmar var eniga.
Jag minns att jag reste mig från bordet och gick till fönstret...
...och försökte hålla tillbaka tårarna.
Jag sa: " Vi tolv måste ta beslutet.
Elva har redan gjort det. Har jag bestämt mig?
Har jag nått fram till...
...styrkan i mitt hjärta att kunna säga att den här killen inte bör få leva?"
Det gjorde jag till slut.
DEN 21:A MARS 1997 REKOMMENDERADE JURYN ATT DAVID BARNETT SKULLE DÖMAS TILL DÖDEN
Det står: "Har den äran
till min älskade mor, din son David."
Han målar mycket blommor. Ibland gör han annat.
Han glömmer inte födelsedagar, mors dag, eller jul.
Jag har två biologiska barn, och de glömmer.
David glömmer inte.
Han är gullig och omtänksam.
Han kallar mig mamma.
Jag är den som står honom närmast.
Jag heter Rita Reames.
David Barnett var vår fosterson
från sex och ett halvt tills precis efter sin sjunde födelsedag.
Han tyckte det var underbart att vara en del av familjen.
Han älskade det.
Han var aldrig våldsam.
Han var ett snällt barn.
Han skulle ha utvecklats på ett bra sätt
i en stabil och kärleksfull familjeomgivning.
I vissa avseenden var han en utmaning.
Man kunde se att i fel omgivning så skulle det inte gått bra.
NÄR RITA FICK JOBB UTOMLANDS HAMNADE DAVID ÅTER HOS SOCIALTJÄNSTEN
RITA HÖRDE INGET OM DAVID PÅ 13 ÅR
TILLS HON KONTAKTADES ANGÅENDE MORDEN
När jag hörde att David hade dödat två människor...
Det var chockerande. Det hade jag inte väntat mig.
Speciellt inte efter att jag fick veta att de var trevliga människor.
De hade inte gjort honom illa.
RITA FÖLJDE HELA DAVIDS RÄTTEGÅNG
Jag följde delen där straffet skulle bestämmas.
Hans dåvarande advokat använde inget av bakgrundsmaterialet
om alla övergrepp som han utsatts för
från adoptionen tills han hamnade i fängelse.
Jag frågade henne varför inget av det användes för att hjälpa David.
Hennes svar var väldigt tvärt:
"Jag tror inte att det hjälper honom. Det skadar mer än det hjälper."
Det var allt hon sa. Sen gick hon vidare.
David hade en lång lista på de han ville ha som vittnen vid rättegången.
Hans första offentliga försvarare kontaktade ingen av dem.
Inte en enda.
Jag heter Jason Kingdon. Vi åker till den gamla delen av Webster Groves.
Vi ska se var jag och David växte upp.
David bodde hos John Barnett. Det var mannen som hade adopterat David.
Det fanns två pojkar till där som John hade adopterat.
De verkade vara en häftig familj,
med en pappa som var fotbollstränare.
Han gillade sina barn och han gillade sport.
Men efter att ha känt David i ett halvår
såg jag att saker började hända.
De låste in sig på sina rum och gömde sig för John.
De var så rädda för att komma ut och vara med John
att när de behövde kissa gick de inte på toaletten.
De öppnade fönstret och kissade ut genom det.
Davids farföräldrar bodde i det där huset.
Det var bara två hus bort.
Det var trevligare där för oss.
Vi gick dit efter skolan, och de serverade oss mjölk och kakor åt.
Det är galet att det här huset var så skrämmande och det där var så trevligt.
VID 15 ÅRS ÅLDER HITTADE JASON OCH DAVID ETT POLAROIDFOTO
I JOHN BARNETTS SÄNGBORD
Fotot visade en överkropp med en bit av låren
och benen synliga, och överkroppen slutade vid halsen.
Bilden var på en prepubertal pojke,
alltså utan könsbehåring,
och Johns arm höll i pojkens penis på fotot.
Johns arm var väldigt hårig och han bar alltid en speciell ring.
En sorts klassring.
Den ringen och den armen var med på fotot.
Vi visste att det var John.
Vi tyckte att fotot var obestridligt...
...bevis. Ingen kan säga emot det här. Ingen kan påstå att det inte är äkta.
Vi var så glada.
Nu skulle allt ta slut.
Nåt sensationellt skulle hända.
Vi gick till fots till polisstationen.
Vi tänkte: "Nu kanske polisinspektören i Webster Grove-polisen förstår
varför vi är så oregerliga och arga, och varför vi håller på som vi gör.
Hon kanske förstår nu."
Så fort hon såg fotot blev hon vettskrämd.
Hon var mer rädd för fotot än vi.
Hon puttade tillbaka fotot till David, precis som han hade gett det till henne.
Hon bad mig direkt att lämna rummet.
SÄKER PLATS
När hon hade pratat färdigt med honom
stormade han ut genom just den där dörren.
Han hade fotot i handen.
"Vad gör du med fotot? Varför har du det fortfarande?"
"De gör inget. De tänker inte hjälpa oss."
Han var förstörd. Vi hade gått till toppen. Vi hade ingen mer att gå till.
Ingen mer att förlita sig på.
Det förändrade David den dagen.
JOHN BARNETT DOG EN NATURLIG DÖD 2017
HAN ANKLAGADES ALDRIG FÖR SEXUELLA ÖVERGREPP
John var en fin vän.
Han var kul,
väldigt kvick, och rolig att umgås med.
Han var framgångsrik inom IT och jobbade som chef.
Han avstod dock en hög lön för att undervisa barn, många mindre bemedlade,
i databehandling på West County Technical High School.
Han var en bra och omtyckt skolbussförare,
och blev "Årets förare" flera gånger.
Men John var också klok.
Han kom på vad som var viktigt i hans liv, och det var barn.
Han var en kärleksfull fosterfar och adoptivfar,
och hans barn fick möjligheten att leva, växa och klara sig bra.
Jag heter Fred Domke, och jag var John Barnetts bästa vän.
Jag fick äran att hålla ett minnestal på Johns begravning,
och jag ville dela med mig av det för att ge er en känsla för...
...vilken sorts man han var.
Jag har inte tittat på vad anklagelserna var,
men rent allmänt kan jag säga att han var en toppenkille.
Och jag behöver inte veta mer.
Jag vet allt som behövs.
Om nån tycker sig se nåt annat,
så förstår jag inte hur de kan veta bättre än jag.
Jag tillbringade 49 år med John.
Hur skulle det kunna vara så?
Jag såg honom aldrig röra pojkarna.
Jag såg aldrig att han gjorde nåt sånt mot dem.
Jag heter Secil Schodroski.
Jag gick på high school, tionde klassen, West County Tech.
John Barnett var min datorlärare.
Han var lång. Han var trevlig. Han hade blå ögon.
Han var nån man ville träffa varje morgon,
och prata med och få ett leende av.
Då kände jag mig speciell.
Jag var 14.
Jag fick stryk hemma.
Därför hamnade jag hemma hos Barnett.
Jag såg inga övergrepp mot dem, vare sig slag eller övergrepp av sexuell natur.
Men det var annorlunda med mig.
Han väntade tills pojkarna hade somnat.
Jag sov på soffan, och han kom ner och gned sig mot mig och kysste mig.
Han tafsade på mig.
Jag tänkte att det var okej, för jag älskade ju honom.
Jag var bara en liten flicka.
Jag vill påstå
att han var en pedofil som förgrep sig på barn.
TRO ÄR ATT LITA PÅ DET VI INTE KAN SE
SECIL BODDE HOS JOHN BARNETT EN SOMMAR
UNDER DEN TIDEN BLEV HON NÄRA VÄN MED HANS ADOPTIVSON DAVID
David och jag umgicks.
Vi dansade och sjöng tillsammans.
Det var nåt på gång.
Det liksom bara hände.
Och vi...
Sex kom med i bilden. Jag hade inte skyddat mig.
Och sen...
Jag blev gravid.
John Barnett krävde en abort.
Han ville betala för den.
Han blev arg att jag var med hans son. Nu förstår jag att han nog var svartsjuk.
Han var upprörd över att jag inte var med honom längre.
EFTER ATT SECIL FÖTT BARNET FLYTTADE HON OCH DAVID BARNETT IHOP
David var så stolt över Seth.
Han ville hålla honom och mata honom, så...
Vi försökte få det att fungera.
Det gick inte så bra.
David var uppe sent.
Han rökte med min syster och några vänner. De spelade kort, och...
Jag la mig tidigt. Jag hade skola dagen efter.
Han gick inte i skolan.
Jag fick betala för barnvakt för David klarade inte av det.
Jag kunde inte handskas med det.
Och jag kunde inte vara ihop med honom längre.
Jag stötte bort honom, det vet jag.
Det måste ha sårat honom. Han hade stötts bort hela livet.
Och nu gjorde jag det också.
LIVET TAR OSS TILL OVÄNTADE PLATSER KÄRLEKEN TAR OSS HEM
INOM ETT ÅR HADE DAVID MÖRDAT SINA FARFÖRÄLDRAR
OCH BLIVIT DÖMD TILL DÖDEN
SEX ÅR EFTER DAVIDS RÄTTEGÅNG
BÖRJADE FEDERALA ADVOKATER GÅ IGENOM HANS DÖDSDOM
Innan en jury säger till nån:
"Vi ska be staten Missouri att döda dig",
då måste personens berättelse ha hörts. Det hände inte i den här rättegången.
Jag heter Elisabeth Carlyle.
Jag var en av David Barnetts advokater i slutfasen av hans fall.
ELISABETH CARLYLES ARBETSLAG HITTADE
TIDIGARE OLÄSTA DOKUMENT OM ÖVERGREPP UNDER BARNDOMEN
Rapporten här är från september 1992.
Socialtjänsten kallades in när pojkarna pratat med en polisinspektör i Glendale.
De pratade om olika sorters
fysiska och sexuella övergrepp som de utsatts för.
DET FINNS SKÄL ATT MISSTÄNKA FYSISKA OCH SEXUELLA ÖVERGREPP
Här finns alla varningssignalerna. Varningar som inte togs på allvar.
Det är ju tragiskt,
men det gjorde oss också väldigt arga.
Skolorna han gick på svek honom.
Socialtjänsten svek honom också,
och även polisen.
Han fick ingen hjälp varhelst han sökte den.
CARLYLES ARBETSLAG ÖVERKLAGADE DAVIDS DÖDSDOM 2003
DE HÄVDADE ATT DET SAKNADES UPPSÅT ATT DÖDA
DAVID BARNETT HADE SUTTIT I FÄNGELSE I 22 ÅR
NÄR DOMSTOLEN TOG ETT BESLUT
Jag var nog i mitt köpcentrum och köpte mat.
Helt plötsligt kommer det massor av sms.
Vi gjorde det! David slipper dödscellen!"
Jag bara stod där och skrek, och många tittade på mig, men...
Jag fröjdades i hjärtat för jag visste att en stor orättvisa hade rättats.
DEN 15:E MARS 2019 ÄNDRADES DAVIDS DOM TILL LIVSTID UTAN VILLKORLIG FRIGIVNING
EFTER DEN NYA DOMEN HAR DAVID ÅTERUPPTAGIT SIN VÄNSKAP MED JASON
När jag började besöka honom var det svårt.
Han hade lätt för att gråta.
Ärligt talat tror jag att...
...David inte vet varför han inte kunde kontrollera sig själv.
FASTÄN DAVID INTE MINNS ATT HAN BEGÅTT MORDEN
HAR HAN AVSLÖJAT SKÄLET TILL ATT HAN GICK TILL FARFÖRÄLDRARNAS HUS DEN DAGEN
Han gick inte dit för att döda dem.
David hyste inget agg mot dem.
Han sa bara:
"Jag ville få ett slut på alltihop och låta dem veta vad John höll på med."
Han berättade allt för dem.
Han berättade vad John hade gjort emot honom,
och vad John hade gjort emot Eric, och...
Det gick bara inte som David hade hoppats. Det fanns inga öppna, kärleksfulla armar.
De blev sårade och stötta. De ville inte höra mer.
Han får höra det från de två som han trodde älskade honom.
Han hade inga andra.
Men all brutalitet och hat och ilska
var inte riktad mot farföräldrarna.
Varje hugg var riktat mot John.
Det var kulmen på Davids liv.
Han bekände inför dem. Det var det stora ögonblicket.
POTOSI-FÄNGELSET
Jag anser att jag förtjänar att sitta här.
Jag förtjänar att befinna mig här varje dag.
Jag är välsignad att få vara här.
TRE MÅNADER EFTER SIN FÖRSTA INTERVJU
GICK DAVID BARNETT MED PÅ ATT SVARA PÅ FLER FRÅGOR
Jag minns inte vad som hände, steg för steg.
Jag minns...
...början, och att slutresultatet var hemskt.
I början pratade jag med dem.
Jag försökte förklara: "Jag kan inte återvända till John och bo där."
Jag hittade inte orden för att...
...kunna anklaga John.
"John utsatte mig för det här."
Jag hade inte den förmågan då.
Men då, på mitt sätt,
är jag 100% övertygad om att jag försökte berätta vad som hänt.
Det går inte en dag utan att jag tänker på Clifford och Leona.
De lever i mitt hjärta.
Om Leona hade stått framför mig nu
hade hon kramat mig och sagt att hon förstod, att hon förlät mig.
Det hade Clifford också.
Jag hatar inte John.
Jag hatade inte honom då.
Jag älskar honom ännu för vad han försökte göra. Jag förlåter honom.
Han hade sina egna problem som han inte kunde övervinna.
Han gav efter för sina egna begär, vare sig de var psykologiska eller...
...fysiska, sexuella.
Han kunde inte övervinna dem.
Jag respekterar och uppskattar att han försökte vara en pappa,
fastän han hade monster inom sig.
Det är det enda sättet att se det.
SEN DAVID FICK DEN NYA DOMEN VÄNTAR ETT LIV BAKOM GALLER
HAN HAR ÖVERKLAGAT, OCH HOPPAS PÅ VILLKORLIG FRIGIVNING
En konstig grej som jag inte berättat är att när jag fick livstid,
då kändes det som om de ville plåga mig.
Jag tvingas ju att leva resten av livet så här.
ÅTERVÄNDSGRÄND STATLIGT FÄNGELSE - TILLTRÄDE FÖRBJUDET
Nu känns det inte så längre.
Ju mer stöd jag fick,
desto mer ville jag leva.
Det finns ett band mellan interner: "Vi klantade till det.
Vi är inte annorlunda.
Vi ska inte leva i ånger, men vi ska leva med den, och gå vidare."
Jag tror att jag kommer ut.
Det tar några år, bara. Allt ska förändras.
Förhoppningsvis kan jag bli en produktiv samhällsmedborgare.
Undertexter: Mats Nilsson