‎Am acceptat să fiu adoptat.
‎Aveam propria cameră.
‎Mergeam anual în tabăra de vară.
‎Eram în extaz. Eram fericit.
‎Trăiam și o făceam așa cum trebuie.
‎Te distrai mereu.
‎Dar totul avea o consecință.
‎DE LA REINTRODUCEREA ‎PEDEPSEI CAPITALE ÎN SUA, ÎN 1976,
‎PESTE 8.000 DE OAMENI ‎AU FOST CONDAMNAȚI LA MOARTE.
‎IATĂ POVESTEA DEȚINUTULUI #990135, ‎CONDAMNAT LA MOARTE.
‎Îmi doream ca lumea să-mi simtă durerea.
‎Nu mai voiam să exist. Voiam să mor.
‎Îmi ajunsese.
‎LIMITĂ DE VITEZĂ 32 KM ‎ATENȚIE LA COPII!
‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎E o poveste adevărată.
‎Așa am început.
‎Voiam doar să mă răzvrătesc ‎și să provoc haos.
‎M-am uitat la el. ‎„Vom vedea cine pe cine va ucide.”
‎Eu am ales asta.
‎I-am luat viața.
‎Nu asta a fost intenția mea.
‎Aș vrea să n-o fi făcut.
‎Știam că voi coborî din mașină ‎și că îi voi ucide pe cei doi bărbați.
‎După ce a îngenuncheat în fața mea,
‎îmi amintesc doar că am apăsat pe trăgaci.
‎I-am ucis pe amândoi.
‎L-am înjunghiat mortal.
‎MĂCELĂRIȚI
‎Una dintre chelnerițele ‎de la Steak'n Shake m-a sunat să-mi spună:
‎„Tatăl fiului tău ‎e la una dintre mesele noastre.
‎Fumează și bea...
‎de peste 24 de ore.”
‎M-am dus să văd despre ce era vorba
‎și am încercat să stau de vorbă cu el.
‎Mi-a aruncat cea mai malefică privire ‎pe care am văzut-o în viața mea.
‎Mi-a spus: ‎„Dispari dracului din fața mea!”
‎Nu știam ce să cred și am rămas blocată.
‎Apoi am plecat.
‎CÂTEVA ORE MAI TÂRZIU, DAVID BARNETT ‎ȘI-A ÎNJUNGHIAT MORTAL BUNICII ADOPTIVI.
‎MOBILUL CRIMEI NU A FOST STABILIT ‎NICI PÂNĂ ÎN ZIUA DE AZI.
‎ÎNCHISOAREA POTOSI ‎COMITATUL WASHINGTON, MISSOURI
‎CENTRUL DE CORECȚIE POTOSI ‎SIGURANȚA E UN STANDARD, NU DOAR UN SCOP
‎Gata?
‎Sunt David Barnett.
‎Am fost condamnat ‎pentru două crime cu premeditare,
‎primind pedeapsa cu moartea pentru ambele.
‎M-am născut în St. Louis, Missouri.
‎Nu-mi amintesc locurile în care am locuit.
‎Dar mirosul și zgomotul specifice orașului ‎St. Louis sunt imposibil de uitat.
‎Mama nu m-a dorit la naștere.
‎Din această cauză, ‎am ajuns în grija lui Robert Biggerstaff,
‎prietenul mamei mele.
‎Era alcoolic. ‎Intra și ieșea mereu din închisoare.
‎Primii ani ai copilăriei mele ‎au fost umbriți de abuzuri,
‎bătăi, mi-a rupt nasul.
‎Eram îmbrăcat în haine rupte și murdare.
‎Eram mizerabil. ‎Nu făceam baie cu zilele.
‎Uneori mă hrăneam furând mâncare ‎din automate cu ajutorul umerașelor.
‎Eram asemenea unui animal de pluș ‎pe un raft,
‎de care se folosea cine voia.
‎În afară de asta,
‎îmi amintesc doar ‎că în copilărie am fost singur.
‎Aveam în jur de patru au cinci ani
‎când Protecția Copilului și a Familiei ‎a aflat de existența mea.
‎Încă mi-o amintesc pe asistenta socială, ‎dar nu-mi amintesc trăsăturile ei.
‎Nu știu de ce mi-e umbrită acea amintire, ‎dar a fost primul semn de afecțiune...
‎pe care îl primeam după multă vreme.
‎Îmi amintesc doar că mi-a spus: ‎„Te voi scoate de aici.”
‎Nu știu ‎cât am stat la Protecția Copilului.
‎Pe durata șederii mele acolo, ‎m-am atașat de un animal de pluș.
‎Nu știu de ce.
‎Era al meu.
‎PROTECȚIA COPILULUI ȘI A FAMILIEI ‎KANSAS CITY
‎L-au contactat pe Robert
‎și mi-au spus...
‎să mă comport frumos ‎când va veni în vizită.
‎Ne-au lăsat singuri în timpul vizitei.
‎M-a luat pe sus și a fugit.
‎Ultimul lucru pe care mi-l amintesc ‎de acolo a fost că mi-am scăpat animalul.
‎M-a ascuns câteva săptămâni ‎în portbagajul mașinii sale.
‎Cât am stat acolo, ‎afară nu s-a oprit furtuna.
‎Eram înghesuit ‎în portbagajul acela întunecat.
‎Mi-era teamă, nu știam ce se petrece.
‎Nu eram îmbăiat și hrănit zilnic.
‎Câteva săptămâni mai târziu, ‎Protecția Copilului ne-a dat de urmă.
‎A fost arestat ‎și nu l-am mai văzut niciodată.
‎LA ȘASE ANI, DAVID A FOST LUAT ‎ÎN PLASAMENT DE FAMILIA REAMES.
‎M-am îndrăgostit pe loc de ei, ‎tocmai pentru că erau o familie.
‎Rita a fost prima ‎căreia puteam să-i spun „mamă”.
‎Nu era mama mea, ‎dar, dacă aș fi avut o mamă,
‎așa s-ar fi comportat cu mine.
‎Nu făceau ‎decât să se străduiască să-mi fie bine.
‎I-am iubit.
‎Într-o zi, Rita i s-a ivit ocazia ‎să studieze în străinătate.
‎M-au anunțat că îi voi părăsi,
‎că nu vor putea să mă ia cu ei.
‎Eram convins că greșisem cu ceva.
‎M-am gândit că, ‎după ce fusesem bătut și agresat
‎în primii cinci sau șase ani din viață,
‎totul încetase.
‎Acum ei voiau să scape de mine, ‎deci sigur le greșisem cu ceva.
‎DUPĂ ȘASE LUNI PETRECUTE ‎CU FAMILIA REAMES,
‎DAVID A REINTRAT ‎ÎN CIRCUITUL SISTEMULUI DE PLASAMENT.
‎LA VÂRSTA DE OPT ANI, ‎A FOST DAT ÎN PLASAMENT LUI JOHN BARNETT.
‎John era profesor de informatică.
‎Nu era un om obișnuit.
‎Era intelectual.
‎Nu m-a deranjat ‎că nu avea o femeie în viața lui.
‎Nu știam că nu e însurat. Era singur.
‎Mi-a fost mamă și tată.
‎Nu puteam să cer mai mult.
‎Era un bărbat fermecător.
‎Era foarte grijuliu.
‎Îmi plăcea că nu mă atingea.
‎Parcă ar fi știut că sunt un copil distrus
‎și nu voia să mă îndepărteze.
‎Atunci nu vedeam așa lucrurile. ‎Acum le înțeleg.
‎M-a scos la cină într-o seară
‎și m-a întrebat ‎dacă vreau să fiu fiul lui.
‎I-am spus că sunt deja.
‎Și m-a întrebat ‎dacă aș vrea să fiu adoptat.
‎Eram în extaz, eram fericit.
‎Așa că...
‎am acceptat să fiu adoptat.
‎Am mers la tribunal,
‎iar acela a fost unul dintre cele ‎mai fericite momente ale copilăriei mele.
‎Ziua în care am fost adoptat ‎știam că voi avea un părinte.
‎Am simțit că îmi va fi mai bine ‎alături de John Barnett,
‎în Webster Groves.
‎Webster era un oraș de clasă mijlocie.
‎Nu era un loc sărac, ‎așa cum fusesem obișnuit în copilărie.
‎Erau locuri frumoase.
‎Orașul era curat, ‎iar casele erau în stare mult mai bună.
‎La câteva luni după ce am fost adoptat...
‎a început să mă îngrijoreze ‎adevărata natură a lui John.
‎Începuse să mă lovească ‎pentru că nu-i îndeplineam standardele,
‎standarde oricum mai mari ‎decât ale copiilor de vârsta mea.
‎Mă forța ‎să mă comport ca un copil mult mai mare.
‎Îmi aplica corecții fizice:
‎îmi lăsa urme, tăieturi, vânătăi, ‎umflături și altele...
‎iar ca să mă aline,
‎mă trăgea tot mai aproape de el,
‎mă săruta pe urechi, ‎iar asta nu mi se părea normal.
‎A început să se întâmple tot mai des, ‎tot a doua seară,
‎apoi în fiecare seară.
‎Îmi spunea să mă așez în poala lui ‎și să-l îmbrățișez.
‎Și am observat ‎că se întâmpla ceva cu corpul lui.
‎Avem doar opt-nouă ani.
‎Știam că nu e în regulă.
‎Mă atingea în mod necorespunzător.
‎În zona intimă, îmi băga limba în ureche.
‎Îmi pierdeam cunoștința ‎când stăteam pe genunchii lui.
‎Uneori nici nu îmi aminteam ce făcuse.
‎Îmi spuneam că trebuie să fiu amorțit ‎ca să nu simt nimic.
‎Nu-mi doream să mai exist, ‎îmi doream să mor.
‎Îmi ajunsese.
‎DUPĂ CE DAVID A ÎMPLINIT NOUĂ ANI, ‎JOHN BARNETT A MAI ADOPTAT DOI BĂIEȚI.
‎MEZINUL, ERIC, ‎S-A APROPIAT PE LOC DE DAVID.
‎Mi-a plăcut Eric din primul moment.
‎Era fermecător.
‎Era foarte rușinat ‎de cei doi dințișori de iepure din față.
‎Erau ușor răsuciți și...
‎Îl iubeam. Era de o veselie rară.
‎Dar apoi am văzut ‎că John îl chema pe Eric la el,
‎așa cum făcea și cu mine.
‎Mă simțeam lipsit de apărare.
‎Am simțit ‎că i-am răpit copilăria lui Eric.
‎Eram cel mai mare ‎și trebuia să-i protejez.
‎Dar nu puteam.
‎În același timp, ‎mă bucuram că nu sunt în locul lui.
‎Mă simțeam prost ‎pentru că permiteam să fie în locul meu.
‎PĂRINȚII LUI JOHN BARNETT, ‎CLIFFORD ȘI LEONA,
‎LOCUIAU PE ACEEAȘI STRADĂ CU FIUL LOR.
‎Ne întâlneam cu părinții lui ‎tot a doua duminică
‎și luam cina în familie.
‎Am iubit-o pe Leona din prima clipă. ‎Era afectuoasă și primitoare.
‎M-a învățat să gătesc.
‎Nu le-am povestit niciodată ‎ce se întâmpla cu John.
‎Îmi făceam griji pentru cum ar reacționa ‎Clifford, deoarece era mai dur.
‎Uneori, Clifford...
‎ne mai lovea peste cap,
‎așa cum face orice părinte cu copilul său.
‎Nu tare, dar mereu mă nimerea cu inelul.
‎Și purta același tip de inel ‎ca al lui John.
‎De câte ori mă lovea, ‎îmi aminteam cum mă lovea John
‎în cap din nou și din nou.
‎Am început să-l văd pe John în Clifford, ‎lucru peste care n-am putut să trec.
‎Când îl vedeam pe John, ‎îl vedeam pe Clifford. Și invers.
‎Însă pe Leona îmi venea mereu ‎să o îmbrățișez.
‎Era singura ‎care oferea afecțiune în acea familie.
‎DAVID A LOCUIT CU JOHN BARNETT ‎PÂNĂ CÂND A ÎMPLINIT 18 ANI.
‎S-A MUTAT DE ACASĂ ÎN URMA UNEI DISPUTE.
‎Locuiam cu niște prieteni.
‎Nu le-am povestit ce se întâmplase,
‎dar cred că știau.
‎Aveam un loc de muncă stabil, ‎dar dormeam pe unde apucam.
‎Leona a aflat,
‎m-a întrebat cum mă descurc ‎și am spus că mi-e bine,
‎dar nu m-a crezut.
‎Îmi doream atât de mult ‎să-i spun ce se petrece cu John!
‎Îmi doream să o privesc și să-i spun:
‎„Habar nu ai despre abuzuri. ‎Habar nu ai că a încercat
‎să mi-o tragă ‎când aveam nouă-zece ani,
‎că stătea peste mine...” ‎Mi-am dori să-i spun toate astea.
‎Știam că, dacă îl voi acuza pe John ‎de ceva,
‎nu va face decât să îl susțină.
‎Știam că mă va respinge pe loc ‎dacă voi insista prea mult.
‎ÎN DIMINEAȚA DE 4 FEBRUARIE 1996,
‎DAVID BARNETT A INTRAT ‎ÎN CASA BUNICILOR SĂI.
‎A AȘTEPTAT ‎SĂ SE ÎNTOARCĂ DE LA BISERICĂ.
‎Dormeam când s-au întors.
‎După ce m-am trezit, am început ‎să discutăm despre anumite lucruri.
‎Ultimul lucru pe care mi-l amintesc ‎e că vorbeam cu ea
‎și...
‎de atunci mă tot străduiesc ‎să-mi amintesc ce a urmat,
‎cum au decurs lucrurile,
‎ce anume a declanșat ceea ce a urmat.
‎Vorbea despre o conversație avută cu John.
‎L-am văzut apoi pe Clifford.
‎Clifford a spus ceva despre John.
‎Și...
‎Și am mers... nu știu unde.
‎Am mers undeva.
‎Când mi-am revenit în simțiri,
‎stăteam cu fața la perete.
‎Clifford era pe jos, în stânga mea.
‎Nu aveam sânge pe mâini.
‎Nu știam de unde provenea sângele.
‎Nu știam ce se...
‎Eram speriat de moarte. ‎Nu știam ce să fac.
‎M-am întrebat: „Ce ai făcut, omule?”
‎M-am uitat în jur ‎să văd dacă mai era cineva.
‎Am văzut-o pe Leona în hol.
‎Eram speriat.
‎Îi ucisesem pe amândoi.
‎Îi înjunghiasem mortal.
‎ÎN MAI PUȚIN DE 24 DE ORE, ‎DAVID BARNETT A MĂRTURISIT
‎CĂ A COMIS AMBELE CRIME.
‎Rănile de pe corpul lor, ‎când am văzut rapoartele...
‎coaste fracturate, mandibula ruptă,
‎o grămadă de răni ‎provenind de la mai multe cuțite.
‎Au spus că erau din bucătărie,
‎Nu-mi amintesc când le-am luat.
‎Am fost cuprins de o stare ‎de furie maniacală.
‎Mi-am pierdut cunoștința.
‎Și... am ucis doi oameni nevinovați.
‎ÎN MARTIE 1997,
‎DAVID BARNETT A FOST ACUZAT ‎DE DUBLĂ CRIMĂ CU PREMEDITARE.
‎TRIBUNALUL ST. LOUIS
‎Asta mi-a fost casă timp de opt-zece zile.
‎Aici am stat.
‎Pe rândul din mijloc, ‎al doilea scaun din dreapta.
‎Mă năpădește un val de amintiri.
‎Văd chipul lui David mereu.
‎Nu reușesc să-i uit chipul.
‎Sunt Andy Dazey.
‎Am fost juratul-șef în 1997, ‎în cazul lui David Barnett.
‎Era imposibil să nu fii intimidat ‎de gravitatea acuzațiilor
‎aduse împotriva lui David Barnett.
‎Au fost folosite în jur de cinci cuțite,
‎plăgile prin înjunghiere ‎au fost peste 20 la număr.
‎Acest atac a fost atât de violent,
‎încât una dintre lamele cuțitului ‎s-a rupt.
‎Lamele cuțitului au fost înfipte ‎atât de adânc...
‎în structura osoasă,
‎încât a avut nevoie ‎de alte cuțite din bucătărie.
‎Ambii săi bunici
‎au avut parte ‎de o moarte foarte violentă, lentă,
‎dureroasă și brutală.
‎A contat foarte mult
‎pentru fiecare dintre noi, ‎în ceea ce privește dorința de dreptate.
‎DELIBERARE JURIU ‎417
‎Pentru o sentință cu moartea
‎e nevoie de unanimitate de voturi.
‎Îmi amintesc că m-am ridicat de la masă, ‎m-am apropiat de fereastră...
‎și, cu lacrimi în ochi,
‎am spus: ‎„Toți 12 trebuie să luăm aceeași decizie.
‎11 au făcut-o deja. ‎Eu ce decizie am luat?
‎Am reușit să ajung...
‎la convingerea ‎că acest tip nu merită să trăiască?”
‎În cele din urmă, am făcut-o.
‎ÎN 21 MARTIE 1997, JURIUL A RECOMANDAT ‎CONDAMNAREA LUI DAVID BARNETT LA MOARTE.
‎„La mulți ani
‎iubitei mele mame! David, fiul tău.”
‎Pictează multe flori, dar și alte lucruri.
‎Nu uită niciodată de ziua mea, ‎de Ziua Mamei sau de Crăciun,
‎iar ceilalți doi copii biologici ai mei ‎mai uită.
‎David nu uită.
‎E foarte atent și grijuliu.
‎Îmi spune „mamă”.
‎Îi sunt cea mai apropiată.
‎Mă numesc Rita Reams.
‎Pe David Barnett l-am luat în plasament
‎de la șase ani ‎și până după ce a împlinit șapte ani.
‎S-a simțit minunat ‎să facă parte din familie.
‎I-a plăcut mult.
‎N-a fost niciodată violent. ‎Era un copil bun.
‎Cred că ar fi continuat ‎să se dezvolte și să înflorească
‎într-un cămin ‎și în cadrul unei familii stabile.
‎Pe de altă parte, ‎reprezenta o provocare.
‎Era evident
‎că nu avea să-i fie bine ‎într-un mediu nepotrivit.
‎RITA A PRIMIT O SLUJBĂ ÎN STRĂINĂTATE, ‎ȘI DAVID S-A ÎNTORS LA SERVICIILE SOCIALE.
‎RITA NU A ȘTIUT NIMIC DESPRE DAVID ‎TIMP DE 13 ANI,
‎PÂNĂ CÂND A FOST CONTACTATĂ ‎ÎN LEGĂTURĂ CU CRIMELE.
‎Când am aflat că David...
‎a ucis două persoane...
‎A fost șocant. Nu m-am așteptat la asta.
‎Mai ales când am aflat că era vorba ‎despre niște oameni cumsecade.
‎Nu-i făcuseră niciun rău.
‎RITA A URMĂRIT ÎNDEAPROAPE ‎PROCESUL LUI DAVID.
‎Am fost la fiecare înfățișare.
‎Avocatul apărării de la acea vreme ‎nu s-a folosit de contextul familial
‎sau de abuzurile la care a fost supus
‎din momentul adopției ‎și până a ajuns la închisoare.
‎Am întrebat-o
‎de ce nu a folosit aceste informații ‎în apărarea lui David.
‎Singurul răspuns pe care l-am primit, ‎unul foarte tăios, a fost...
‎„Nu cred că îl va ajuta cu ceva. ‎Cred că îi va face mai mult rău.”
‎Asta a fost tot ce mi-a spus ‎și a mers mai departe.
‎David avea o listă lungă de oameni ‎pe care i-ar fi vrut ca martori în proces.
‎Primul său avocat al apărării ‎nu a contactat pe nimeni de pe listă.
‎Absolut pe nimeni.
‎Sunt Jason Kingdon ‎și mergem în vechiul Webster Groves,
‎să vă arăt ‎unde am crescut împreună cu David.
‎David locuia cu John Barnett, ‎bărbatul care îl adoptase,
‎și cu alți doi băieți adoptați de John.
‎La început păreau o familie frumoasă,
‎tatăl lui era antrenor de fotbal,
‎îi plăceau copiii și sportul.
‎După șase luni ‎de când îl cunoscusem pe David,
‎au început să se petreacă anumite lucruri.
‎Se încuiau în camera lor
‎și se ascundeau de John.
‎Le era atât de teamă să iasă din camere ‎și să fie în preajma lui,
‎încât nu mergeau nici măcar la baie.
‎Deschideau fereastra și urinau în curte.
‎Bunicii lui David locuiau în casa aceea.
‎La doar două case depărtare.
‎În casa lor ne simțeam mult mai bine.
‎Mergeam acolo după școală, ‎ei ne serveau cu lapte și biscuiți.
‎E ciudat cum casa asta ne îngrozea,
‎iar aceea era atât plăcută.
‎LA 15 ANI, JASON ȘI DAVID ‎AU DESCOPERIT O FOTOGRAFIE
‎ÎN NOPTIERA LUI JOHN BARNETT.
‎În fotografie era...
‎un trunchi și o parte din coapse,
‎picioare, până undeva la baza gâtului.
‎Era vorba ‎despre un băiat în perioada prepuberală...
‎ceea ce înseamnă că nu avea păr pubian,
‎iar mâna lui John ‎ținea penisul băiatului.
‎John avea un braț păros ‎și un inel pe care-l purta mereu.
‎Semăna cu un inel de absolvire.
‎În fotografie apăreau ‎acel braț și acel inel.
‎Știam că e John.
‎Știam că fotografia era o dovadă...
‎absolut incontestabilă.
‎Nimeni nu ar fi putut ‎să spună că nu e adevărat.
‎Eram foarte entuziasmați.
‎Totul urma să se sfârșească.
‎Simțeam că urma ‎să se întâmple un lucru extraordinar.
‎Am mers la secția de poliție
‎și ne-am gândit ‎că fotografia îi va explica detectivului
‎de la Departamentul de Poliție ‎Webster Groves
‎de ce eram atât de recalcitranți, ‎de furioși
‎și de ce făceam anumite lucruri.
‎Credeam că va înțelege.
‎I-am simțit teama ‎în momentul în care a văzut fotografia.
‎Era mai speriată decât noi.
‎I-a...
‎dat fotografia înapoi lui David
‎și mi-a spus să ies de acolo.
‎LOC SIGUR
‎După ce discuția lor s-a încheiat...
‎el a ieșit val-vârtej pe această ușă.
‎Avea fotografia în mână.
‎„De ce ai fotografia la tine?”
‎„Nu vor face nimic pentru noi. ‎Nu ne vor ajuta.”
‎Era distrus.
‎Era cea mai înaltă autoritate. ‎Nu mai aveam la cine să apelăm.
‎Nu aveam încredere în altcineva.
‎Asta l-a schimbat pe David.
‎ÎN 2017, ‎JOHN BARNETT A MURIT DIN CAUZE NATURALE.
‎NU A FOST ACUZAT NICIODATĂ ‎DE ABUZURI SEXUALE.
‎John mi-a fost bun prieten.
‎Era amuzant,
‎plin de duh și-mi plăcea compania lui.
‎Avea succes în Tehnologie Informațională, ‎era în poziția de director,
‎dar a renunțat la un salariu mare
‎și a predat copiilor, ‎mare parte defavorizați,
‎Procesarea datelor ‎la Liceul tehnic West County.
‎A fost un șofer de autobuz ‎foarte bun și iubit,
‎destul de bun cât să fie numit ‎Șoferul anului de mai multe ori.
‎John era și înțelept.
‎Avea înțelepciunea ‎să știe ce e important în viață,
‎anume copiii.
‎A devenit un tată adoptiv iubitor,
‎iar copiii lui au avut ocazia ‎să trăiască, să crească și se reușească.
‎Sunt Fred Domke și am fost ‎cel mai bun prieten al lui John Barnett.
‎Am fost privilegiat ‎să-i citesc elogiul la înmormântare.
‎Voiam să-l împărtășesc cu voi, ‎ca să aflați...
‎ce fel de om a fost John Barnett.
‎Nu am analizat niciodată ‎acuzațiile care i s-au adus,
‎dar pot să spun ‎că a fost un tip cumsecade.
‎Nu am nevoie să știu mai multe.
‎Știu deja.
‎Dacă cineva vede mai mult de atât...
‎cum poate să creadă ‎că știe mai multe decât mine,
‎care am petrecut 49 de ani cu John?
‎Nu înțeleg cum ar fi posibil asta.
‎Nu l-am văzut niciodată ‎atingându-i pe băieți.
‎Nu l-am văzut făcându-le așa ceva.
‎Sunt Secil Schodroski.
‎Eram în clasa a zecea ‎la Liceul tehnic la West County.
‎John Barnett era profesorul meu ‎de Informatică.
‎Era înalt, era simpatic. ‎Avea ochii albaștri.
‎Mă făcea să-mi doresc ‎să-l văd în fiecare dimineață,
‎să vorbesc cu el, să-mi întoarcă zâmbetul,
‎lucru care mă făcea să mă simt specială.
‎Aveam 14 ani.
‎Eram bătută destul de des acasă.
‎Așa am ajuns acasă la Barnett.
‎Nu l-am văzut niciodată lovindu-i ‎sau abuzând sexual de ei.
‎Cu mine era diferit.
‎Aștepta ca băieții să meargă la culcare.
‎Eu mă aflam pe canapea,
‎el venea, se freca de mine, mă săruta
‎și mă pipăia.
‎Mie mi se părea normal, ‎pentru că îl îndrăgeam.
‎Eram un copil.
‎Aș spune...
‎că era un pedofil și un prădător sexual.
‎CREDINȚA ÎNSEAMNĂ SĂ CREZI ‎CEEA CE NU VEZI
‎SECIL A LOCUIT TIMP DE O VARĂ ‎ÎN CASA LUI JOHN BARNETT.
‎ÎN ACEST TIMP, ‎S-A APROPIAT MULT DE FIUL ADOPTIV, DAVID.
‎Eu și David petreceam timpul împreună,
‎dansam și cântam împreună.
‎Era o relație romantică.
‎S-a întâmplat pur și simplu. Și...
‎Aveam o relație sexuală.
‎Nu luam anticoncepționale.
‎Și...
‎am aflat că sunt însărcinată.
‎John Barnett mi-a cerut să fac avort.
‎S-a oferit să plătească.
‎Era furios pe relația mea cu fiul lui, ‎dar probabil că era doar gelos.
‎Era furios că nu mai eram cu el.
‎DUPĂ CE SECIL A NĂSCUT, ‎S-A MUTAT ÎMPREUNĂ CU DAVID BARNETT.
‎David era foarte mândru de Seth.
‎Voia doar să-l țină în brațe ‎și să-l hrănească...
‎așa că am încercat să ne dăm o șansă.
‎N-a mers prea bine.
‎David stătea până târziu.
‎Fuma cu sora mea și cu niște prieteni, ‎jucau cărți și...
‎Eu mă culcam devreme, ‎aveam cursuri de dimineață.
‎El nu urma nicio școală.
‎A trebuit să-i plătesc o dădacă lui Seth, ‎pentru că David nu se descurca.
‎Nu am știut cum să rezolv problema.
‎Nu mai puteam fi cu el.
‎L-am respins. Știu că asta am făcut.
‎Sigur l-a durut.
‎A fost respins toată viața.
‎Iar eu am făcut același lucru.
‎VIAȚA NE DUCE PE DIFERITE CĂRĂRI... ‎IUBIREA NE ADUCE ACASĂ.
‎LA UN AN DUPĂ ACEEA, ‎DAVID ȘI-A UCIS BUNICII
‎ȘI A FOST CONDAMNAT LA MOARTE.
‎LA ȘASE ANI DUPĂ PROCESUL LUI DAVID,
‎PROCURORII FEDERALI AU ÎNCEPUT ‎REVIZUIREA CONDAMNĂRII SALE LA MOARTE.
‎Înainte ca jurații
‎să ceară statului ‎condamnarea la moarte a unui om,
‎ar trebui să-i afle povestea.
‎Nu cred că i-au aflat-o.
‎Mă numesc Elizabeth Carlyle
‎și am fost unul dintre avocații lui David ‎în ultima parte a procesului.
‎ECHIPA LUI ELIZABETH CARLYLE ‎A DEZVĂLUIT
‎DOVEZI NEMAIVĂZUTE ‎ALE ABUZURILOR SEXUALE DIN COPILĂRIE.
‎Acesta e un raport din septembrie 1992.
‎Serviciile de Protecție a Copilului ‎au fost chemate
‎după ce băieții au vorbit ‎cu un detectiv din Glendale.
‎Au vorbit despre diferitele tipuri
‎de abuzuri fizice și sexuale ‎la care au fost supuși.
‎AVEM MOTIVE SĂ SUSPECTĂM ‎ABUZURI FIZICE ȘI SEXUALE.
‎Au existat o mulțime de semnale ‎care nu au fost analizate.
‎E tragic,
‎dar ne-a înfuriat foarte tare.
‎A fost nedreptățit de școlile ‎pe care le-a urmat,
‎de Serviciile de Protecție a Copilului,
‎de Poliție.
‎N-a primit ajutor de nicăieri.
‎ÎN 2003, ECHIPA LUI CARLYLE A FĂCUT APEL ‎ÎMPOTRIVA PEDEPSEI CU MOARTEA.
‎AU SUSȚINUT ‎CĂ N-AU FOST CRIME PREMEDITATE.
‎DAVID BARNETT ERA ÎNCHIS DE 22 DE ANI
‎CÂND TRIBUNALUL A LUAT O DECIZIE.
‎PARCUL LARSON
‎Cred că mă aflam la mall,
‎luam niște mâncare,
‎când am început să primesc mesaje.
‎„Am reușit! ‎David a scăpat de pedeapsa cu moartea!”
‎Am țipat puternic în mall,
‎am atras privirile multora, dar...
‎Eram foarte bucuros.
‎Știam că o mare nedreptate ‎fusese îndreptată.
‎ÎN 15 MARTIE 2019, SENTINȚA LUI DAVID ‎A FOST SCHIMBATĂ LA ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ,
‎FĂRĂ DREPT LA ELIBERARE CONDIȚIONATĂ.
‎DE CÂND CU SCHIMBAREA SENTINȚEI, ‎ȘI-A REÎNNOIT PRIETENIA CU JASON.
‎Mi-a fost greu să-l vizitez la început.
‎David izbucnea des în lacrimi.
‎Chiar cred...
‎că David nu știe ‎de ce nu s-a putut controla.
‎CU TOATE CĂ DAVID NU-ȘI AMINTEȘTE ‎CĂ A COMIS CRIMELE,
‎NE-A DEZVĂLUIT MOTIVUL PENTRU CARE ‎S-A DUS LA BUNICII LUI ÎN ACEA ZI.
‎Nu s-a dus la bunicii lui ca să-i ucidă.
‎Nu avea niciun resentiment față de ei.
‎A spus:
‎„Voiam doar să se termine
‎și să le spun ce anume făcea John.”
‎Și le-a spus totul.
‎Le-a spus ce i-a făcut John.
‎Le-a spus ce-i făcuse lui Eric și...
‎lucrurile nu au mers ‎așa cum se aștepta David.
‎Nu l-au primit cu brațele deschise.
‎Erau îndurerați, erau jigniți, ‎nu mai voiau să audă nimic.
‎A auzit toate astea de la niște oameni ‎care credea că-l iubesc.
‎Nu avea pe nimeni altcineva.
‎Tot acel amestec de brutalitate, ‎ură și furie...
‎nu era direcționat către bunicii lui.
‎Fiecare plagă de cuțit ‎era dedicată lui John.
‎A fost punctul culminant ‎al vieții lui David,
‎momentul în care li s-a confesat.
‎CENTRUL DE CORECȚIE POTOSI
‎Cred...
‎că merit să fiu aici.
‎Merit ce mi se întâmplă zilnic.
‎Și sunt binecuvântat cu ce am.
‎LA TREI LUNI DUPĂ INTERVIUL INIȚIAL,
‎DAVID BARNETT A ACCEPTAT ‎SĂ MAI RĂSPUNDĂ LA CÂTEVA ÎNTREBĂRI.
‎Nu-mi amintesc tot ce s-a întâmplat.
‎Îmi amintesc...
‎începutul și înfiorătorul sfârșit.
‎Am început prin a vorbi cu ei.
‎Le explicam ‎că nu mai pot să locuiesc cu John.
‎Nu mi-am găsit cuvintele potrivite...
‎prin care să-l acuz.
‎„John mi-a făcut asta.”
‎Nu mă pricepeam prea bine la acea vreme.
‎Dar în acea zi, în felul meu...
‎încercam cu toată ființa ‎să le povestesc ce s-a întâmplat.
‎Nu trece zi fără să mă gândesc ‎la Clifford și la Leona.
‎Sunt în inima mea.
‎Dacă Leona s-ar afla în fața mea acum,
‎m-ar îmbrățișa ‎și mi-ar spune că înțelege...
‎că mă iartă.
‎La fel și Clifford.
‎Nu-l urăsc pe John.
‎Nu-l uram nici atunci.
‎Încă îl iubesc ‎pentru ce a încercat să facă.
‎L-am iertat.
‎Avea problemele lui ‎peste care nu a reușit să treacă.
‎Așa că a cedat propriilor dorințe, ‎fie că e vorba de dorințe psihologice...
‎fie fizice sau sexuale. ‎Nu a reușit să le depășească.
‎Așa că încă respect
‎și apreciez faptul ‎că a încercat să fie tată,
‎cu toate că avea monștrii lui.
‎Numai așa pot s-o spun.
‎ODATĂ CU SCHIMBAREA SENTINȚEI, ‎DAVID A PRIMIT ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ.
‎ACUM FACE APEL ‎PENTRU ELIBERARE CONDIȚIONATĂ.
‎Lucrul ciudat ‎pe care nu l-am recunoscut nimănui
‎e că, atunci când am primit închisoare ‎pe viață, mi-au oferit o viață de tortură.
‎Trebuie să trăiesc cu asta toată viața.
‎PROPRIETATE A ÎNCHISORII DE STAT ‎TRECEREA OPRITĂ!
‎Dar nu e chiar așa.
‎Cu cât aveam mai multă susținere...
‎cu atât îmi doream mai mult să trăiesc.
‎Există o legătură între deținuți: ‎„Am dat-o în bară.
‎Nu suntem diferiți de ceilalți.
‎Vom trăi cu regretele noastre ‎și vom merge înainte.”
‎Cred că voi ieși.
‎În câțiva ani totul se va schimba.
‎Și sper să fiu ‎un membru util al societății.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan