Jeg sa meg enig i å bli adoptert.
Jeg hadde mitt eget rom.
Jeg var på sommerferie hvert år.
Jeg var i ekstase. Jeg var overlykkelig.
Jeg kunne leve. Jeg gjorde det riktig.
Du hadde alltid mye moro.
Men det kom med konsekvenser.
SIDEN GJENINNFØRINGEN AV DØDSSTRAFF I USA I 1976
HAR MER ENN 8000 MENNESKER BLITT DØMT TIL DØDEN FOR DRAP
DETTE ER HISTORIEN TIL INNSATT #990135
Jeg tror jeg ville at verden skulle føle smerten min.
Jeg ville ikke eksistere. Jeg ville bare dø.
Jeg... Ikke lenger.
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Dette er en sann historie.
Jeg begynte slik.
Jeg ville bare gjøre opprør. Jeg ville lage kaos.
Jeg så bort på ham. La oss se hvem som dreper hvem, vel?
Jeg tok valget.
Jeg tok livet hans.
Det er noe jeg ikke hadde tenkt å gjøre,
noe jeg ønsker jeg ikke hadde gjort.
Jeg visste jeg ville gå ut av den bilen og drepe de to mennene.
I det han knelte foran meg,
er alt jeg husker at jeg trakk av.
Jeg drepte dem begge to.
Jeg stakk dem til døde.
En av servitrisene fra Steak'n Shake ringte meg og sa:
"Faren til sønnen din er her, og sitter i en av båsene våre
og røyker og drikker.
Han har vært her i over 24 timer."
Jeg dro dit med en gang for å finne ut hva som var galt,
og jeg prøvde å snakke med ham.
Han så på meg med det ondeste blikket jeg noensinne har sett.
Og han sa: "Kom deg for helvete unna meg."
Jeg visste ikke hva jeg skulle tro, og bare stod der.
Så dro jeg bare.
NOEN TIMER SENERE STAKK DAVID BARNETT SINE ADOPTIV-BESTEFORELDRE TIL DØDE
ET MOTIV HAR ALDRI BLITT FUNNET
POTOSI FENGSEL WASHINGTON COUNTY, MISSOURI
POTOSI FENGSEL SIKKERHET ER EN STANDARD, IKKE BARE ET MÅL
Klar?
Jeg heter David Barnett.
Jeg ble siktet for to overlagte drap,
og jeg fikk dødsstraff for begge to.
Jeg ble født i St. Louis City, Missouri.
Jeg husker ikke lenger noen av stedene jeg faktisk har bodd.
Men luktene og lydene i St. Louis er noe du ikke kan glemme.
Moren min ville ikke ha meg da jeg ble født.
I bunn og grunn, endte jeg opp med å bo hos Robert Biggerstaff,
min mors venn.
Han var en alkoholiker. Han var inn og ut av fengsel hele tiden.
De første årene av barndommen min var preget av å bli misbrukt,
å bli slått, få nesen brukket.
Jeg løp rundt i fillete og skitne klær.
Jeg gikk rundt i min egen avføring. Vasket meg ikke på dagevis.
Noen ganger fisket jeg mat ut av automater med kleshengere.
Jeg var som et utstoppet dyr som satt på hyllen,
og når noen ville ha meg, tok de meg.
Annet enn det,
er alle barndomsminnene mine at jeg var alene.
Jeg tror jeg var omtrent fire-fem år gammel
da barnevernet
endelig oppdaget meg.
Jeg husker den damen den dag i dag,
men jeg husker ikke hvordan hun så ut.
Jeg vet ikke hvorfor minnet mitt svikter, men det var den første kjærlige klemmen
jeg hadde fått på lang tid.
Alt jeg husker at hun sa, var: "Jeg skal ta deg med bort fra dette."
Jeg vet ikke hvor lenge jeg var hos barnevernet.
Mens jeg var der, ble jeg knyttet til en bamse.
Jeg vet ikke hvorfor.
Men jeg hadde det.
BARN- OG FAMILIESENTER KANSAS CITY
Barnevernet kontaktet Robert på en måte,
og de hadde bedt meg
om å oppføre meg når ham kom på besøk.
Under besøket, lot de oss være alene i rommet,
og han bare tok meg under armen og løp.
Det siste jeg husker av det stedet er at jeg mistet den bamsen i korridoren.
Han gjemte meg i bagasjerommet på bilen sin et par uker.
Det virket som det var tordenstormer hver dag, hele tiden.
Så jeg var innelåst bak i et mørkt bagasjerom.
Jeg var redd. Jeg visste ikke hva som skjedde.
Jeg fikk ikke bade. Jeg fikk ikke mat hver dag.
Men noen uker senere fant barnevernet oss igjen.
Han ble til slutt arrestert, og jeg så ham aldri igjen.
I EN ALDER AV SEKS ÅR, BLE DAVID ADOPTERT AV REAMES-FAMILIEN
Jeg forelsket meg umiddelbart i den familien, fordi det var en familie.
Rita var den første jeg kunne kalle mor.
Hun var jo ikke moren min, men jeg følte det slik, for om jeg hadde en mor
ville hun behandle meg slik.
Det var som om alt de gjorde var å prøve å hjelpe meg.
Jeg elsket dem.
Så en dag, fikk Rita en mulighet til å studere i utlandet.
De fortalte meg at jeg måtte flytte fra dem,
at de ikke kunne ta meg med fordi de skulle flytte vekk,
og alt jeg tenkte var: "Jeg har gjort noe galt."
Jeg tenkte at siden jeg var slått og misbrukt så langt i livet
gjennom de første fem-seks årene...
Det sluttet.
Og så var det som om
de kvittet seg med meg fordi jeg gjorde noe feil.
ETTER SEKS MÅNEDER HOS REAMES-FAMILIEN
BLE DAVID SENDT TILBAKE TIL FOSTERHJEM-SYSTEMET
I EN ALDER AV ÅTTE BLE HAN PLASSERT HOS EN MANN VED NAVN JOHN BARNETT
John var en datalærer.
Han var ikke en gjennomsnittlig mann.
Han var veldig intellektuell.
Jeg tenkte ikke engang over
at han ikke bodde sammen med en kvinne.
Jeg visste ikke at han ikke var gift. Han var enslig.
Han var som en mor og en far, alt i ett.
Jeg kunne ikke bedt om noe bedre.
Han var en sjarmerende mann.
Han var veldig omsorgsfull.
Og det jeg likte, var at han ikke rørte meg.
Det var nesten som om han visste: "Dette barnet er skadet.
Jeg vil ikke dytte ham vekk."
Jeg visste ikke det da. Jeg forstår det nå.
Han tok meg med ut på middag en dag, og satte meg ned.
Han sa: "Vil du bli sønnen min?"
Og jeg sa: "Jeg er jo det."
Og han sa: "Har du lyst til å bli adoptert?"
Jeg var i ekstase. Jeg var overlykkelig.
Så...
Jeg sa meg enig i å bli adoptert.
Og vi dro til retten,
og det er faktisk et av de lykkeligste minnene fra barndommen min,
den dagen jeg ble adoptert, at jeg visste at jeg hadde en forelder for alltid.
Jeg følte at jeg fikk et bedre liv med John Barnett
i Webster Groves.
Webster var en mellomklasse-by.
Det var ikke fattig, slik det var der jeg hadde vokst opp.
Stedene så fine ut.
Byen var ren, og husene var i bedre stand.
Noen måneder etter at jeg hadde blitt adoptert,
ble jeg bekymret over hvem John faktisk var.
Han begynte å slå meg om jeg ikke møtte forventningene hans,
noe som... Forventningene hans var høye for et barn på min alder.
Han tvang meg til å være bedre enn det aldersgruppen min tilsa.
John ble fysisk:
etterlot merker, ødela huden, blåmerker, slag, hva som helst...
men så var han hengiven
og klemte meg, og holdt meg nær seg,
og begynte å kysse ørene mine, og det føltes ikke riktig.
Det ble etterhvert annenhver kveld, eller en gang eller to i uka,
til annenhver kveld, og hver kveld. "Kom og sitt på fanget mitt litt.
Gi meg en klem."
Og jeg la merke til at
noe skjedde med kroppen hans.
Jeg var bare åtte-ni år gammel.
Jeg visste at noe var feil.
Han tok meg på upassende steder.
Genitalene... Han stakk tungen i øret mitt.
Jeg begynte å sone ut når jeg satt på fanget hans.
Noen ganger ville jeg ikke huske hva han gjorde
for jeg sa til meg selv at om jeg ikke ville føle, måtte jeg være nummen.
Jeg ville ikke eksistere. Jeg ville bare dø.
Ikke lenger.
ETTER AT DAVID FYLTE NI ADOPTERTE JOHN BARNETT TO GUTTER TIL
DEN YNGSTE, ERIC, SÅ UMIDDELBART OPP TIL DAVID
Jeg likte Eric med en gang.
Han var sjarmerende.
Han var flau over
de to store framtennene sine.
De var på en måte vridd, og jeg bare...
Jeg elsket ham. Han var så glad.
Men så så jeg at John begynte å kalle til seg Eric
slik han hadde gjort med meg.
Og jeg følte meg forsvarsløs.
Jeg følte at jeg tok barndommen fra Eric.
Jeg var den eldste og skulle liksom beskytte dem.
Men jeg kunne ikke.
Samtidig var jeg glad det ikke var meg.
Jeg følte det ille fordi jeg lot det være ham.
JOHN BARNETTS FORELDRE, CLIFFORD OG LEONA,
BODDE I SAMME GATE SOM SØNNEN SIN
Annenhver søndag var vi sammen med foreldrene hans,
og hadde det de kalte en familiemiddag.
Jeg elsket Leona fra første stund. Hun var varm og gjestfri.
Hun lærte meg å lage mat.
Vi sa aldri noe til dem, om hva som skjedde med John.
Jeg var nervøs for hvordan Clifford ville reagere, for han var litt streng.
Ofte ville Clifford...
Du får en klaps i bakhodet,
slik mange foreldre gjør med ungene sine.
Ikke hardt, men han klinket meg alltid med ringen sin.
Han hadde samme klasse-ring som John.
Så hver gang han slo meg, var det som om John slo meg
i bakhodet med ringen, igjen og igjen.
Så jeg begynte å se Clifford som John og jeg kunne ikke unngå det.
Når jeg så John, så jeg Clifford. Når jeg så Clifford, så jeg John.
Men da jeg så Leona, tenkte jeg: "Kan jeg gi deg en klem?"
Hun var bare kjærlighet i den familien.
DAVID BODDE HOS JOHN BARNETT TIL HAN VAR 18 ÅR GAMMEL
HAN FLYTTET UT ETTER EN KRANGEL
Jeg bodde hos venner her og der,
og jeg sa ikke til vennene mine hva som skjedde,
men jeg tror de skjønte det.
Jeg hadde fremdeles en jobb, men jeg sov forskjellige steder.
Leona skjønte at noe ikke var riktig,
og spurte hvordan jeg hadde det, og jeg sa bare: "Å, jeg har det bra."
Så sa hun: "Nei, hvordan har du det egentlig?"
Jeg ville fortelle henne hva som skjedde med John,
og jeg ville bare se på henne og bare si:
"Du vet ikke om misbruket. Du vet ikke at han har prøvd
å knulle meg da jeg var ni-ti år gammel,
ligge oppå meg..."
Jeg ville si det til henne.
Og jeg bare...
Sa jeg noe negativt om John,
ville hun protestere og være støttende og beskyttende overfor han.
Så jeg følte at om jeg sa for mye, ville jeg bli avvist umiddelbart.
PÅ MORGENEN DEN 4. FEBRUAR 1996
LÅSTE DAVID BARNETT SEG INN I BESTEFORELDRENES HUS
HAN VENTET PÅ AT DE SKULLE KOMME HJEM FRA KIRKEN
Da de først kom hjem, sov jeg.
Og da jeg våknet, begynte vi å diskutere ting.
Det siste jeg husker er at jeg snakket med henne,
og jeg...
Jeg har prøvd hver eneste dag siden rettssaken å huske hva som skjedde,
hva som førte til hva,
hva som ble sagt, hva som utløste det som skjedde.
Hun snakket om en samtale hun hadde hatt med John.
Jeg husker at jeg så Clifford.
Clifford sa noe om John.
Og...
Jeg gikk... Jeg husker ikke hvor jeg gikk.
Jeg gikk et sted.
Da jeg endelig oppdaget hva som skjedde,
stod jeg og så på en vegg.
Og da jeg så ned, lå Clifford til venstre for meg.
Og jeg hadde ikke blod på hendene mine.
Så jeg visste ikke hvor alt blodet kom fra.
Jeg visste ikke hva som...
Jeg var livredd. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Og jeg bare: "Hva har du gjort?"
Og jeg ser rundt meg: "Er det noen andre her?"
Og jeg ser Leona... Jeg tar et steg over og ser Leona i korridoren.
Og jeg var redd.
Jeg drepte dem begge to.
Jeg stakk dem til døde.
INNEN 24 TIMER TILSTOD DAVID BARNETT TIL POLITIET
AT HAN HADDE UTFØRT BEGGE DRAPENE
Skaden som hadde blitt påført dem, da jeg så rapportene...
brekte ribbein, kjeve ute av stilling,
flere dusin stikksår med forskjellige kniver.
Jeg vet ikke hvor de kom fra. De sa de kom fra kjøkkenet.
Jeg husker ikke at jeg hentet dem.
Jeg gikk inn i en tilstand av overkill, eller manisk sinne.
Jeg mistet bevisstheten.
Og... jeg drepte to uskyldige mennesker.
I MARS 1997
BLE DAVID BARNETT STILT FOR RETTEN FOR TO OVERLAGTE DRAP
ST. LOUIS COUNTY RETT
Dette var hjemme i åtte, ni, ti dager.
Jeg satt her.
Midterste rad, andre sete fra høyre.
Det gir meg masse minner.
Jeg ser Davids ansikt hele tiden.
ANDREW DAZEY JURYFORMANN
Davids ansikt forlater meg aldri.
Jeg heter Andy Dazey.
Jeg var juryformann i rettsaken til David Barnett i 1997.
Du kunne ikke annet enn å bli skremt av alvorligheten i tiltalen
mot David Barnett.
Jeg tror det ble brukt omtrent fem kniver,
og det var mer enn 20 knivstikk.
Dette angrepet var så voldelig
at knivblad knakk.
Knivene gikk så langt inn, at de satte seg fast...
i benene,
så han måtte gå til kjøkkenet og hente flere kniver.
Så begge besteforeldrene hans
led en veldig voldelig, sakte,
smertefull, og brutal død.
Det lå et tungt ansvar
på oss alle når det gjaldt å gjøre det rette.
JURYOVERVEIELSE 417
For å dømme noen til døden,
må du ha en enstemmig avgjørelse i juryen.
Og jeg husker at jeg reiste meg fra bordet, og gikk bort til vinduet...
og måtte holde tårene tilbake
i det jeg tenkte: "Tolv av oss må ta avgjørelsen.
Elleve har allerede gjort det. Har jeg?
Har jeg kommet til...
den konklusjonen i hjertet mitt at denne fyren ikke bør få leve?"
Og til slutt gjorde jeg det.
DEN 21. MARS 1997 ANBEFALTE JURYEN AT DAVID BARNETT SKULLE DØMMES TIL DØDEN
GRATULERER MED FØDSELSDAGEN...
"Gratulerer med fødselsdagen
til min kjære mor, din sønn David."
TIL MIN KJÆRE MOR, RITA!
Han sender mye blomster, men han gjør noen ganger andre ting.
Han glemmer aldri en fødselsdag, morsdag eller jul,
og jeg må si at jeg har to biologiske barn og de glemmer.
David glemmer ikke.
Han er veldig søt og omtenksom.
Han kaller meg mamma.
Jeg er den nærmeste han har.
Jeg heter Rita Reams.
David Barnett var fostersønnen vår
fra han var seks og et halvt til han ble sju år gammel.
RITA REAMES DAVIDS FOSTERMOR
Bare det å være en del av en familie var stort for ham.
Han elsket det.
Han var aldri voldelig.
Han var en god gutt, vet du.
Jeg tror han ville fortsatt å forbedre seg og blomstre
i et stabilt familiemiljø, et kjærlig familiemiljø.
På den andre siden, var han en utfordring på noen måter.
Du kunne se,
at i feil miljø, kom han ikke til å gjøre det bra.
DA RITA TOK JOBBEN I UTLANDET, BLE DAVID SENDT TILBAKE TIL BARNEVERNTJENESTEN
RITA HØRTE INGENTING OM DAVID PÅ 13 ÅR
TIL HUN BLE KONTAKTET I FORBINDELSE MED DRAPET
Da jeg hørte at David hadde...
drept to mennesker...
Sjokkerende. Jeg forventet ikke det.
Spesielt da jeg fant ut at de var bra folk.
De hadde ikke gjort ham noe vondt.
RITA FULGTE HELE RETTSAKEN TIL DAVID
Jeg satt der gjennom hele rettssaken.
Advokaten hans den gangen brukte ikke noe av bakgrunnsinformasjonen
om noe av misbruket og det som hadde hendt med ham
fra den gangen han ble adoptert til han kom i fengsel.
Jeg spurte henne
hvorfor ikke noe av det ble brukt for å hjelpe David.
Hun svarte bare veldig kort...
"Jeg tror ikke det vil være bra for ham.
Jeg tror det vil skade ham mer enn det vil hjelpe."
Det var alt hun sa til meg, og så fortsatte hun å gå. Ja.
David hadde en lang liste med navn
på folk han ville skulle vitne under rettsaken.
Hans første offentlig oppnevnte forsvarer kontaktet ikke en eneste av de på listen.
Ikke én eneste.
Jeg heter Jason Kingdon, og vi er på vei inn i gamle Webster Groves,
JASON KINGDON DAVID BARNETTS BESTEVENN
for å se hvor jeg og David vokste opp.
David bodde hos John Barnett, som var mannen som adopterte David,
og de to andre guttene som John adopterte.
Først virket det som om de var en skikkelig kul familie
som hadde en pappa som var en fotballtrener,
og virkelig liker ungene, og virkelig liker sport.
Det var ikke før etter omtrent seks måneder etter at jeg ble kjent med David
at noen ting begynte å skje.
De låste seg inne på rommene sine
og gjemte seg for John.
De var så redd for å komme ut av rommene og være nær John
at når de måtte tisse,
gikk de ikke ut av rommet og til toalettet.
De åpnet vinduet og tisset ut av vinduet.
Davids besteforeldre bodde der i det huset.
De var bare to hus unna.
Det stedet var mer komfortabelt for oss.
Vi gikk dit etter skolen,
og de hadde melk og kjeks framme for oss.
Det er helt rart hvordan det huset var skremmende for oss,
og det huset så koselig.
DA DE VAR 15 ÅR GAMLE FANT JASON OG DAVID ET POLAROIDBILDE
I NATTBORDSKUFFEN TIL JOHN BARNETT
Det bildet var,
rett og slett midten av en kropp, med litt av lårene
og bena, og nesten, kanskje, opp til halsen,
av en ung gutt før puberteten,
før puberteten, for det var ingen kjønnshår,
og Johns arm som holdt guttens penis i bildet.
John hadde en veldig hårete arm,
og han hadde en ring som han alltid hadde på seg
som var en slags, klasse-ring.
Den ringen og den armen var i bildet.
Vi visste at det var John.
Vi trodde bildet var ugjendrivelig...
bevis for at, ingen kan nekte for dette.
Ingen kan si at dette ikke er ekte.
Vi var så glade.
Dette skulle bli slutten på det.
Det var en sensasjonell ting som var i ferd med å skje.
Vi gikk til fots til denne politistasjonen,
og vi trodde: "Kanskje dette vil, forklare for detektiven
i Webster Groves politiet
hvorfor vi var så uregjerlige, og så sinte, og bare...
gjorde mange av de tingene vi gjorde.
Kanskje hun vil forstå."
Så snart hun så bildet, så jeg at hun var livredd.
Hun var mer redd for bildet enn det vi var.
Hun...
skjøv bildet tilbake til David slik han hadde skjøvet det til henne,
og hun ba meg umiddelbart om å gå ut av rommet.
TRYGT STED
Etter at hun hadde snakket med ham,
stormet han ut av døren der.
Jeg så at han hadde bildet i hånden.
"Hva skal du med det bildet? Hvorfor har du det enda?"
"De gjør ingenting for oss. De kommer ikke til å hjelpe oss."
Han var helt knust.
Dette var så høyt vi kunne gå. Vi hadde ingen andre steder å gå.
Det var ingen andre vi kunne stole på.
Det forandret David den dagen.
I 2017 DØDE JOHN BARNETT AV NATURLIGE ÅRSAKER
HAN BLE ALDRI SIKTET FOR SEKSUELT MISBRUK
John var en god venn.
Han var morsom,
veldig vittig, og flott å være sammen med.
NEKROLOG FOR JOHN BARNETT
FRED DOMKE JOHN BARNETTS BESTEVENN
Han gjorde suksess innen IT,
og hadde jobben som direktør,
men ga opp høy lønn,
og lærte unger, mange av dem fra vanskelige bakgrunner,
å jobbe med data ved West County Tekniske videregående skole.
Han var en veldig god og høyt elsket bussjåfør,
god nok til å få prisen for Årets Beste Bussjåfør flere ganger.
Men John var også vis.
Han hadde visdom til å forstå hva livet egentlig handler om,
og det var unger.
Han ble en kjærlig fosterfar, en adoptivfar,
og ungene hans hadde muligheten til å leve, vokse og gjøre det bra.
Jeg er Fred Domke, og jeg var John Barnetts bestevenn,
og jeg hadde æren av å holde nekrologen i Johns begravelse,
og jeg ville dele den med dere, for å gi en følelse av...
hva slags mann John Barnett var.
Jeg har aldri satt meg inn i hva beskyldningene er,
men jeg kan generelt sett si at han var en flott fyr.
Og jeg trenger ikke å vite noe mer.
Jeg vet det allerede.
Så om noen andre ser noe annet enn det,
hvordan de tror at de kan vite det bedre enn meg,
som var sammen med John i 49 år,
jeg forstår ikke at det er mulig.
Jeg har aldri sett ham ta på guttene eller noe slikt.
Jeg har aldri sett ham gjøre det mot dem.
Jeg heter Secil Schodroski.
Jeg gikk i tiende klasse på West County Tech.
Jeg hadde John Barnett som datalærer.
Han var høy. Han var koselig. Han hadde blå øyne.
Det var noe ved ham som gjorde at jeg ville se ham hver morgen,
og snakke med ham, og få ham til å smile tilbake til meg.
og det fikk meg til å føle meg spesiell.
Jeg var 14.
Jeg ble slått mye hjemme.
Det var slik jeg endte opp hjemme hos Barnett.
Jeg så aldri at han mishandlet dem, eller slo dem, eller misbrukte dem seksuelt.
Men det var annerledes med meg.
Han ventet på at guttene skulle sovne.
Jeg lå på sofaen eller noe,
og han kom ned, og klemte på meg, og kysset meg,
og hadde hendene sine forskjellige steder og slikt.
I hodet mitt tenkte jeg at det var ok, fordi jeg var glad i ham.
Jeg var bare en liten jente, vet du.
Jeg vil si
at han er en pedofil, eller var, og at han var en overgriper.
TRO ER Å STOLE PÅ NOE VI IKKE KAN SE
SECIL BODDE I JOHN BARNETTS HUS EN HEL SOMMER
I LØPET AV DENNE TIDEN BLE HUN NÆR VENN MED HANS ADOPTIVSØNN DAVID
David og jeg var mye sammen
og danset sammen og sang sammen.
Det var noe på gang.
Det bare skjedde.
Og vi...
Sex ble en del av det.
Jeg brukte ikke prevensjon eller noe.
Og så..
Sa de at jeg var gravid.
John Barnett krevde at jeg skulle ta abort.
Han tilbød seg å betale for det.
Han var sint på sønnen sin,
og nå forstår jeg at han antageligvis var sjalu.
Han var antageligvis sint fordi jeg ikke var med ham lenger.
ETTER AT SECIL FØDTE FLYTTET HUN OG DAVID BARNETT SAMMEN
David var så stolt av Seth,
og han ville bare holde ham og ville mate ham, så..
vi prøvde å få ting til å fungere.
Og det gikk ikke så bra.
David var sent oppe.
Han røkte med søsteren min og noen venner og spilte kort, og...
Jeg måtte legge meg tidlig. Jeg hadde skole neste morgen.
Han skulle ikke på skolen.
Jeg måtte betale en dame for å passe på Seth, fordi David ikke klarte det.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle takle det.
Så jeg kunne ikke være sammen med ham lenger.
Jeg dyttet ham vekk. Jeg vet jeg gjorde det.
Jeg er sikker på at jeg såret ham.
Han har blitt dyttet vekk hele livet sitt.
Og så gjorde jeg det samme.
LIVET TAR OSS UVENTEDE STEDER... KJÆRLIGHET TAR OSS HJEM.
INNEN ET ÅR HADDE DAVID DREPT BESTEFORELDRENE SINE
OG BLITT DØMT TIL DØDEN
SEKS ÅR ETTER DAVIDS RETTSSAK,
BEGYNTE FØDERALE ADVOKATER Å GJENNOMGÅ DØDSDOMMEN HANS
Jeg tror, at før en jury sier til en person:
"Vi skal be staten Missouri om å drepe deg,"
må historien hans fram.
Jeg tror ikke den ble det under rettsaken hans.
Jeg heter Elizabeth Carlyle,
og jeg var en av David Barnetts advokater i de siste delene av denne saken.
VÅPENSKJOLDET TIL MISSOURIS OFFENTLIGE FORSVARER
ELIZABETH CARLYLES ARBEIDSGRUPPE AVDEKKET
TIDLIGERE USETTE OPPTEGNELSER OM MISBRUK I BARNDOMMEN
Dette er faktisk en rapport fra september 1992.
Barnevernet ble kontaktet da guttene snakket med en detektiv i Glendale.
ELIZABETH UNGER CARLYLE FORSVARSADVOKAT
De snakket om de forskjellige typene
fysisk og seksuelt misbruk de hadde opplevd.
DET ER GRUNN TIL Å MISTENKE FYSISK OG SEKSUELT MISBRUK
Det er så mange alarmklokker som ringer, så mange tegn som ikke ble fulgt opp.
Selvfølgelig er det tragisk,
men det gjorde oss også veldig sinte.
Jeg tror han ble sviktet av skolene han gikk på,
han ble sviktet av barnevernet,
han ble sviktet av politiet.
Hvor enn han henvendte seg for hjelp, fikk han det ikke.
I 2003 ANKET ARBEIDSGRUPPEN TIL CARLYLE DAVIDS DØDSDOM
DE ARGUMENTERTE AT DRAPENE IKKE VAR OVERLAGTE
DAVID BARNETT HADDE VÆRT I FENGSEL I 22 ÅR
DA RETTEN KOM TIL EN AVGJØRELSE
Jeg tror jeg var på et kjøpesenter,
og kjøpte noe mat eller noe,
da jeg plutselig fikk masse meldinger.
JASON KINGDON DAVID BARNETTS BESTEVENN
"Vi klarte det! Davids dødsdom er omgjort!"
Jeg bare ropte høyt i kjøpesenteret,
og masse folk kikket på meg, men...
Jeg mener, jeg var virkelig glad
fordi jeg visste at en stor urett hadde blitt omgjort.
DEN 15. MARS 2019 BLE DAVIDS DØDSDOM OMGJORT TIL LIVSTID UTEN PRØVELØSLATELSE
ETTER DAVIDS NYE DOM HAR HAN FORNYET VENNSKAPET SITT MED JASON
Det var veldig vanskelig da jeg først begynte å besøke ham.
David gråt mye under besøkene.
Jeg tror, helt ærlig, at...
David vet ikke hvorfor han ikke kunne kontrollere seg selv.
SELV OM DAVID IKKE HUSKER Å HA UTFØRT DRAPENE
HAR HAN OPPGITT GRUNNEN TIL AT HAN GIKK TIL BESTEFORELDRENES HUS DEN DAGEN
Han gikk ikke dit for å drepe besteforeldrene sine den dagen.
David hadde ikke noen vonde følelser for dem i det hele tatt.
Han bare sa:
"Jeg ville bare bli ferdig med dette
og la dem få vite hva John gjorde."
Så, han sa alt til dem.
Han sa til dem hva John hadde gjort mot ham.
Han sa til dem hva John hadde gjort mot Eric, og...
det gikk ikke slik David hadde håpet at det skulle gå.
Det var ingen åpne, kjærlige armer.
De var såret. De var fornærmet. De ville ikke høre mer om det.
Han får høre det fra de to menneskene som han trodde elsket ham.
Han hadde ingen andre.
Men all den brutaliteten, og det hatet, og det sinnet,
var ikke mot besteforeldrene. Det var ikke det.
Hvert eneste knivstikk var mot John.
Det var kulminasjonen av hele Davids liv,
å gi dem hele den sannheten. Det jo var det øyeblikket.
POTOSI FENGSEL
Jeg tror at
jeg fortjener å være her jeg er.
Jeg fortjener situasjonen jeg er i hver dag.
Og jeg er velsignet som har det.
TRE MÅNEDER ETTER SITT FØRSTE INTERVJU
GIKK DAVID BARNETT MED PÅ Å SVARE PÅ FLERE SPØRSMÅL
Jeg husker ikke i detalj hva som skjedde.
Jeg husker...
begynnelsen, og jeg husker at resultatet var forferdelig.
I begynnelsen, hadde vi en samtale
der jeg prøvde å forklare dem:
"Dere, jeg kan ikke flytte tilbake til John."
Jeg hadde ikke ordene til å...
utpeke John direkte.
"Dere, John gjorde dette mot meg."
Jeg tror ikke jeg hadde den evnen den gangen.
Men den dagen, på min egen måte,
tror jeg at 100% at en del av meg prøvde å si hva som hadde skjedd.
Det går ikke en eneste dag uten at jeg tenker på Clifford og Leona.
De lever i hjertet mitt.
Jeg tror at om Leona hadde stått her,
hadde hun gitt meg en klem og sagt at hun forstår,
hun ville tilgitt meg.
Det ville Clifford også.
Jeg hater ikke John.
Jeg hatet ikke John da.
Jeg er fremdeles glad i John på grunn av det han prøvde å gjøre.
Jeg tilgir ham.
Han hadde sine egne problemer, sine egne ting han ikke kunne overkomme.
Så han ga seg over til sine egne begjær, enten de var psykiske, eller...
fysiske, seksuelle.
Han klarte bare ikke å overkomme dem.
Så jeg respekterer fremdeles det faktum,
og verdsetter det faktum at han prøvde å være en far,
selv om
han hadde sine egne monstre.
Det er den eneste måten å si det.
ETTER DAVIDS NYE DOM HAR HAN NÅ ET HELT LIV BAK MURENE FORAN SEG
HAN ANKER NÅ, I HÅP OM PRØVELØSLATELSE
Det rare, som jeg aldri har sagt til noen,
er at da de ga meg livstid uten prøveløslatelse,
følte jeg at de, bokstavelig talt, torturerte meg,
fordi jeg måtte leve resten av livet mitt på denne måten.
BLINDVEI STATLIG FENGSELSEIENDOM - INGEN ADGANG
Men det er ikke jo saken.
Jo mer støtte jeg hadde,
jo mer villig var jeg til å leve.
Det er en forbindelse mellom fanger som sier: "Vi vet vi rotet det til.
Vi er ikke annerledes enn alle andre.
Vi skal ikke leve i fortiden,
men vi skal leve med feilgrepene våre og fortsette framover."
Jeg tror at jeg kommer ut en dag.
Om bare noen få år. Det kommer til å endre seg.
Og forhåpentligvis, kan jeg bli et produktivt medlem av samfunnet.
Undertekster oversatt av Lars Erik Hauklien