Suostuin adoptoiduksi.
Sain oman huoneeni. Pääsin kesäleirille joka vuosi.
Olin todella innoissani.
Sain elettyä kunnolla.
Oli aina kivaa,
mutta sillä oli seuraamuksensa.
KUOLEMANRANGAISTUS OTETTIIN USA:SSA TAAS KÄYTTÖÖN 1976
SEN JÄLKEEN YLI 8 000 IHMISTÄ ON TUOMITTU KUOLEMAAN MURHASTA
JAKSO KERTOO KUOLEMAANTUOMITUSTA VANGISTA #990135
Halusin kai, että maailma tuntee tuskani.
En halunnut olla olemassa. Halusin vain kuolla.
NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Tämä on tositarina.
Aloitetaan siitä.
Halusin kapinoida ja aiheuttaa kaaosta.
-Halusin selvittää, kuka tappaa kenet. -Tein valinnan.
Riistin hänen henkensä.
En ikinä suunnitellut tekeväni niin. Kunpa en olisi tehnyt niin.
Tiesin nousevani autosta ja murhaavani ne kaksi miestä.
Hän polvistui edessäni, ja muistan vain, että painoin liipaisinta.
Tapoin heidät molemmat.
Puukotin kuoliaaksi.
YLILYÖNTI
Yksi Steak 'n Shaken tarjoilijoista soitti minulle ja sanoi:
"Poikasi isä on polttanut ja juonut täällä -
yli 24 tuntia."
Menin heti katsomaan, mistä on kyse, ja yritin puhua hänelle.
Hän antoi minulle elämäni ilkeimmän katseen -
ja käski painua hiiteen luotaan.
En tiennyt, mitä miettiä, ja seisoin vain.
Sitten lähdin pois.
TUNTEJA MYÖHEMMIN DAVID BARNETT PUUKOTTI ADOPTIOISOVANHEMPANSA KUOLIAAKSI
MOTIIVI EI OLE IKINÄ SELVINNYT
POTOSIN VANKILA WASHINGTON COUNTY, MISSOURI
Valmiina? Olen David Barnett.
Sain syytteen ja kuolemantuomion kahdesta ensimmäisen asteen murhasta.
Synnyin Missourin Saint Louisissa.
En ikinä muista, missä olen oikeasti asunut,
mutta Saint Louisin hajut ja äänet jäävät pysyvästi mieleen.
Äitini ei halunnut minua, kun synnyin.
Päädyin Robert Biggerstaffin hoitoon. Hän oli äitini ystävä.
Hän oli alkoholisti ja kävi usein vankilassa.
Varhainen lapsuuteni oli hyväksikäyttöä, hakkaamista ja nenäni murtamista.
Pidin risaisia ja likaisia vaatteita. Niissä oli eritteitä, koska en peseytynyt.
Joskus ruokaa piti varastaa myyntiautomaateista henkarilla.
Olin kuin pehmolelu hyllyllä. Minut otettiin halutessa mukaansa.
Sen ulkopuolella olin lapsuudessani yksin.
Olin kai neljä- tai viisivuotias,
kun lastensuojeluviranomaiset saivat viimein tietää olemassaolostani.
Muistan edelleen sen naisen, mutten hänen ulkonäköään.
En muista, miksi muisto on hämärä, mutta se oli ensimmäinen rakas halaus -
pitkään aikaan.
Muistan vain, että hän sanoi: "Vien sinut pois täältä."
En tiedä, kauanko olin lastensuojelussa.
Siellä ollessani kiinnyin pehmoleluun.
En tiedä miksi, mutta sellainen oli.
KANSAS CITYN LAPSIPERHEIDEN PALVELUKESKUS
Lastensuojelu otti yhteyttä Robertiin.
Minua pyydettiin käyttäytymään hyvin hänen tullessa käymään.
Hän kävi ja oli yksin huoneessa kanssani. Sitten hän karkasi kanssani.
Viimeinen muisto paikasta on se, kun pudotin pehmoleluni.
Hän piilotteli minua takakontissaan pari viikkoa.
Koko sen ajan tuntui ukkostavan.
Olin pimeässä takakontissa. Pelotti, enkä tiennyt, mistä oli kyse.
En peseytynyt enkä saanut ruokaa joka päivä.
Paria viikkoa myöhemmin lastensuojeluviranomaiset löysivät meidät.
Hänet pidätettiin lopulta, enkä enää nähnyt häntä.
KUUSIVUOTIAS DAVID PÄÄSI REAMESIN PERHEEN HOITOON
Rakastuin siihen perheeseen heti, koska se oli perhe.
Rita oli ensimmäinen äitini.
Hän ei ollut oikeasti äitini, mutta niin äiti kohtelisi.
He yrittivät tehdä kaikkensa eteeni.
Rakastin heitä.
Sitten eräänä päivänä Rita sai tilaisuuden opiskella ulkomailla.
He sanoivat jättävänsä minut.
He eivät ottaisi minua mukaansa, ja luulin tehneeni jotain väärin.
Minua hakattiin ja hyväksikäytettiin elämäni ensimmäiset 5-6 vuotta,
ja se lakkasi. Sitten he jättivät minut, koska en tehnyt jotain oikein.
OLTUAAN KUUSI KUUKAUTTA REAMESIN PERHEESSÄ -
DAVID PALASI SIJAISHOITOJÄRJESTELMÄÄN
KAHDEKSANVUOTIAANA HÄN SIIRTYI ASUMAAN JOHN BARNETTIN KOTIIN
John oli atk-opettaja.
Hän ei ollut keskivertotyyppi, vaan todella älykäs.
Minua ei edes häirinnyt se, ettei hänellä ollut naista.
En tiennyt, että hän oli sinkku. Hän oli kuin äiti ja isä samassa.
En olisi voinut toivoa parempaa.
Hän oli hurmaava ja välittävä mies.
Pidin siitä, ettei hän kajonnut minuun.
Aivan kuin hän olisi tiennyt, että olin kokenut kovia.
En tiennyt sitä silloin. Nyt tiedän.
Kävimme kerran syömässä, ja hän kysyi minulta:
"Haluatko olla poikani?" Sanoin: "Minähän olen."
Hän kysyi: "Haluatko olla adoptoitu?"
Olin haltioissani.
Suostuin adoptoiduksi. Kävimme oikeustalolla,
ja se oli lapsuuteni onnellisimpia muistoja.
Päivä, jolloin minut adoptoitiin. Tiesin saaneeni vanhemman.
Elämäntyylini tuntui paranevan John Barnettin kanssa Webster Grovesissa.
Webster oli keskiluokan kaupunki.
Se ei ollut köyhä niin kuin lapsuuteni paikat.
Siellä näytti kivalta. Kaupunki oli siisti ja talot paremmassa kunnossa.
Pari kuukautta adoptoimisestani -
huolestuin siitä, kuka John oikeasti oli.
Hän alkoi lyödä, jos en vastannut hänen odotuksiaan,
jotka olivat korkeampia kuin muilla ikäisilläni.
Hän pakotti olemaan ikäisiäni parempi.
John kävi fyysiseksi ja jätti jälkiä,
haavoja, mustelmia ja piiskanjälkiä,
mutta lohduttaessaan hän piteli ja halasi minua -
ja suuteli korviani. Se tuntui väärältä.
Hiljalleen hän alkoi tehdä sitä kerran tai pari viikossa,
ja lopulta lähes joka päivä istuin hänen sylissään tai halasin häntä.
Huomasin, että hänen vartalossaan oli jotain vialla.
Olin vasta kahdeksan tai yhdeksän. Tiesin, että jokin oli vialla.
Hän kosketteli sopimattomasti minua ja sukuelimiäni ja työnsi kielen korvaani.
Lähestulkoon silmissäni sumeni hänen sylissään.
Joskus en muista, mitä hän teki,
koska ajattelin, että jos en halua tuntea, pitää olla turta.
En halunnut olla olemassa. Halusin vain kuolla.
DAVIDIN 9-VUOTISSYNTYMÄPÄIVÄN JÄLKEEN JOHN BARNETT ADOPTOI KAKSI MUUTA POIKAA
HEISTÄ NUOREMPI, ERIC, IHAILI DAVIDIA VÄLITTÖMÄSTI
Pidin heti Ericistä.
Hän oli hurmaava ja oli todella tietoinen -
kahdesta vinosta töröhampaastaan.
Pidin hänestä. Hän oli ilopilleri.
Mutta sitten aloin nähdä, kun John pyysi Ericin luokseen kuin minut.
Oloni oli puolustuskyvytön. Kuin olisin vienyt Ericin lapsuuden.
Olin vanhin, ja häntä piti suojella.
Mutten pystynyt. Samalla olin iloinen, ettei minulle tehty niin.
Tuntui pahalta, koska sallin sen.
JOHN BARNETTIN VANHEMMAT CLIFFORD JA LEONA ASUIVAT SAMALLA KADULLA KUIN POIKANSA
Joka toinen sunnuntai tapasimme vanhemmat ja söimme päivällistä perheenä.
Rakastuin Leonaan heti. Hän oli lämmin ja opetti minua kokkaamaan.
Emme kertoneet heille siitä, mitä Johnin kanssa tapahtui.
Olin huolissani Cliffordin reaktiosta, koska hän oli ankara.
Useamman kerran Clifford läimäytti takaraivoon -
niin kuin vanhemmat tekevät.
Isku ei ollut kova, mutta hän piti sormusta.
Hän piti samanlaista luokkasormusta kuin John.
Se tuntui kuin John olisi lyönyt -
takaraivoon sormuksellaan kerta toisensa jälkeen.
Aloin nähdä Cliffordissa Johnin.
Näin Johnin Cliffordina ja päinvastoin.
Mutta Leonaa halusin vain halata. Hän oli ainoa rakkauteni siinä perheessä.
DAVID ASUI JOHN BARNETTIN LUONA 18-VUOTIAAKSI ASTI -
JA MUUTTI POIS RIIDAN JÄLKEEN
Asuin ystävien kanssa siellä täällä -
enkä kertonut heille tapahtuneesta, mutta he taisivat tietää.
Kävin töissä, mutta nukuin missä sattuu.
Leona sai tietää ja kysyi, miten pärjäilen. Sanoin, että hyvin,
mutta hän kysyi uudelleen.
Halusin kovasti kertoa hänelle siitä, mitä Johnin kanssa oli meneillään.
Halusin sanoa hänelle: "Et tiedä hyväksikäytöstä. Hän yritti -
käytännössä naida minua, kun olin 9 tai 10.
Hän makasi päälläni." Halusin kertoa kaiken.
Kun sanoin jotain negatiivista Johnista,
Leona vastasi tukevaan tai suojelevaan sävyyn.
Ajattelin, että jos painostan liikaa, minut torjutaan heti.
HELMIKUUN 4. PÄIVÄN AAMUNA 1996 DAVID BARNETT MENI ISOVANHEMPIENSA KOTIIN
HÄN ODOTTI HEIDÄN PALAAVAN KIRKOSTA
Kun he tulivat kotiin, nukuin. Herättyäni aloimme keskustella.
Viimeinen muistamani asia on se, että puhuin Leonalle.
Olen tapaukseni synnystä asti yrittänyt muistaa, mitä tapahtui -
ja mikä sen sai aikaan.
Leona puhui keskustelustaan Johnin kanssa.
Näin Cliffordin. Hän sanoi jotain Johnista.
Sitten en tiedä, mitä minulle kävi. Jotain tapahtui.
Kun viimein tajusin, mistä on kyse, katsoin seinää.
Clifford oli jalkojeni juuressa.
Käsilläni ei ollut verta. En tiennyt, mistä veri tuli.
Olin kauhuissani. En tiennyt, mitä tehdä.
Mietin: "Mitä oikein tein?"
Katselin ympäriinsä ja etsin muita.
Näin Leonan käytävän puolella.
Olin peloissani.
Tapoin heidät molemmat. Puukotin kuoliaaksi.
TAPAUKSESTA 24 TUNNIN KULUESSA -
DAVID BARNETT TUNNUSTI POLIISILLE MOLEMMAT MURHAT
Näin raporteista, mitä heille oli tehty.
Murtuneita kylkiluita, leuka täysin sijoiltaan -
ja kymmeniä pistohaavoja eri veitsillä.
En tiedä, mistä veitset tulivat. Kuulemma keittiöstä. En muista sitä.
Se oli jonkinlaista maanista raivoa.
Menetin tajuntani ja tapoin kaksi syytöntä ihmistä.
MAALISKUUSSA 1997 -
DAVID BARNETTIA SYYTETTIIN OIKEUDESSA KAHDESTA ENSIMMÄISEN ASTEEN MURHASTA
SAINT LOUISIN PIIRIKUNNAN TUOMIOISTUIN
Täällä vietin kahdeksasta kymmeneen päivää.
Istuin tässä. Keskirivissä. Toinen paikka oikealta.
Muistot heräävät.
Kuvittelen Davidin kasvot usein. En unohda sitä ikinä.
Olen Andy Dazey.
Olin valamiehistön johtaja David Barnettin oikeudenkäynnissä 1997.
Oli pelottavaa, kuinka rankkoja syytteet David Barnettia vastaan olivat.
Veitsiä taisi olla noin viisi -
ja pistohaavoja yli 20.
Hyökkäys oli niin väkivaltainen,
että veitsen terät irtosivat kädensijasta.
Veitset upposivat niin syvään, että ne jäivät kiinni luustoon -
ja hänen piti hakea keittiöstä useita veitsiä.
Hänen molemmat isovanhempansa kärsivät väkivaltaisen, hitaan,
kivuliaan ja raa'an kuoleman.
Se tuntui meistä raskaalta päätöstä miettiessämme.
VALAMIEHISTÖN KESKUSTELUHUONE 417
Kuolemantuomiota varten valamiehistön on oltava yhtä mieltä.
Nousin pöydästä ja kävelin ikkunan luo.
Lähestulkoon itkua pidätellen sanoin: "Kahdentoista on päätettävä yhdessä.
Yksitoista on jo päättänyt. Olenko minä?
Olenko sydämessäni päättänyt,
ettei hän saa elää?" Lopulta päätin.
MAALISKUUN 21. PÄIVÄNÄ 1997 -
VALAMIEHISTÖ SUOSITTELI DAVID BARNETTILLE KUOLEMANTUOMIOTA
"Hyvää syntymäpäivää rakkaalle äidilleni. Poikasi David."
Hän piirtää usein kukkia, mutta joskus muutakin.
Hän ei ikinä unohda syntymäpäivää, äitienpäivää eikä joulua.
Minulla on kaksi omaa lasta, jotka unohtavat. David ei unohda.
Hän on huomaavainen ja kutsuu minua äidikseen.
Olen sitä lähinnä.
Olen Rita Reams.
David Barnett oli kasvattilapsemme -
6,5-vuotiaasta hieman yli 7-vuotiaaksi.
Pelkkä perheessä oleminen oli hänelle ihanaa. Hän tykkäsi siitä.
Hän ei ollut väkivaltainen, vaan hyvä lapsi.
Hän olisi parantanut entisestään -
vakaassa ja rakastavassa perheessä.
Toisaalta hänessä oli haasteensa.
Hänestä näki, ettei hän pärjäisi väärässä ympäristössä.
KUN RITA ALOITTI TYÖT ULKOMAILLA, DAVID PALASI SOSIAALIPALVELUN HOITOON
RITA EI KUULLUT DAVIDISTA MITÄÄN 13 VUOTEEN -
ENNEN KUIN HÄNEEN OTETTIIN YHTEYTTÄ MURHIIN LIITTYEN
Kun sain tietää, että David oli tappanut kaksi ihmistä,
olin järkyttynyt. En odottanut sitä.
Etenkään, kun uhrit olivat hyviä ihmisiä.
He eivät satuttaneet häntä.
RITA SEURASI DAVIDIN OIKEUDENKÄYNTIÄ ALUSTA LOPPUUN
Katsoin koko tuomitsemisvaiheen.
Hänen asianajajansa ei tuonut esille sitä,
miten häntä oli käytetty hyväksi -
adoptoinnista vankilaan asti.
Kysyin asianajajalta, miksei sillä autettu Davidia.
Hän vastasi tylysti:
"Se tuskin auttaisi. Siitä olisi enemmänkin haittaa."
Hän ei muuta sanonut, vaan jatkoi matkaansa.
David listasi monta tahoa, jotka halusi todistajiksi.
Ensimmäinen julkinen puolustaja ei ollut yhteydessä kehenkään heistä.
Olen Jason Kingdon. Käymme Webster Grovesin vanhassa osassa,
jossa vartuin Davidin kanssa.
David asui hänet adoptoineen John Barnettin luona -
kahden muun adoptoidun pojan kanssa.
Se vaikutti aluksi kivalta perheeltä,
jonka isä oli jalkapallovalmentaja ja piti lapsista sekä urheilusta.
Vasta tunnettuani Davidin puolisen vuotta -
asioita alkoi tapahtua.
He lukittautuivat huoneeseensa ja piiloutuivat Johnilta.
He pelkäsivät Johnia niin kovasti,
etteivät virtsatakseen poistuneet huoneesta,
vaan virtasivat ikkunasta ulos.
Davidin isovanhemmat asuivat tuossa talossa.
Vain kahden talon päässä. Se oli meille mukavampi paikka.
Kävimme siellä koulun jälkeen juomassa maitoa ja syömässä keksejä.
On hullua, miten tämä talo pelotti meitä ja tuo talo oli niin miellyttävä.
OLLESSAAN 15-VUOTIAITA JASON JA DAVID LÖYSIVÄT PIKAKAMERAN KUVAN -
JOHN BARNETTIN YÖPÖYDÄN LAATIKOSTA
Kuvassa näkyi -
vartalo reisistä tai jaloista alkaen -
ehkä kaulaan asti.
Siinä oli murrosikää nuorempi poika, jolla ei ollut häpykarvoja,
ja Johnin käsi, joka piteli pojan penistä.
Johnin käsivarret olivat karvaiset, ja hän piti aina samaa luokkasormusta.
Se sormus ja käsivarsi näkyivät kuvassa.
Tiesimme sen Johniksi.
Luulimme, että kuva olisi ehdoton todiste.
Sen aitoutta ei voinut kiistää.
Olimme todella onnellisia. Juttu päättyisi siihen.
Siitä seuraisi jotain sensaatiomaista.
Kävelimme poliisiasemalle -
ja mietimme: "Ehkä tämä selittää Webster Grovesin poliisin etsivälle,
miksi olemme niin kurittomia ja vihaisia ja käyttäydymme niin. Ehkä hän ymmärtää."
Heti nähdessään kuvan hän pelästyi kovasti.
Hän pelkäsi sitä enemmän kuin me.
Hän liu'utti kuvan takaisin Davidille niin kuin David oli liu'uttanut hänelle -
ja käski poistua välittömästi.
Etsivä puhui Davidille, joka sitten ryntäsi tästä ovesta.
Hänellä oli kuva kädessään. Kysyin: "Miksi kuva on yhä sinulla?"
"He eivät aio auttaa meitä."
Hän oli täysin järkyttynyt. Tämä oli meille korkein viranomainen.
Muihin ei voinut luottaa.
Se muutti Davidin.
VUONNA 2017 JOHN BARNETT KUOLI LUONNOLLISISTA SYISTÄ
HÄNTÄ EI IKINÄ SYYTETTY SEKSUAALISESTA HYVÄKSIKÄYTÖSTÄ
"John oli hyvä ystävä. Hän oli hauska, nokkela ja mukavaa seuraa.
Hän menestyi IT-alalla. Hän oli johtajan asemassa,
mutta luopui suuresta palkasta opettaakseen mm. vähäosaisille lapsille -
tietojenkäsittelyä West Countyn teknisessä lukiossa.
Todella hyvänä ja pidettynä koulubussikuskina -
hänet valittiin vuoden koulubussikuskiksi useamman kerran.
John oli myös viisas ja tiesi, mikä hänen elämässään oli tärkeintä.
Lapset.
Hänestä tuli sijaisisä ja adoptioisä,
ja hänen lapsensa saivat tilaisuuden elää, varttua ja menestyä."
Olen Fred Domke. Olin John Barnettin paras ystävä -
ja sain kunnian pitää muistopuheen Johnin hautajaisissa.
Halusin lukea sen teille näyttääkseni, millainen mies John Barnett oli.
En ole ikinä paneutunut väitteisiin,
mutta voin yleisesti sanoa, että hän oli hyvä tyyppi.
Enempää minun ei tarvitse tietää. Tiedän jo kaiken.
Jos uskoo toisin -
ja luulee tietävänsä paremmin kuin minä, joka vietti 49 vuotta Johnin kanssa,
en tiedä, miten se on mahdollista.
En ikinä nähnyt hänen kajoavan poikiin.
En nähnyt hänen tekevän heille niin.
Olen Secil Schodroski.
Olin kymmenennellä luokalla West Countyn lukiossa.
John Barnett oli atk-opettajani.
Hän oli pitkä, kiva ja sinisilmäinen.
Jostain syystä halusin nähdä hänet joka aamu,
kommunikoida ja saada hänet hymyilemään. Se teki oloni erityiseksi.
Olin 14-vuotias. Minua hakattiin paljon kotona.
Niin päädyin Barnettien kotiin.
En nähnyt, että hän olisi pahoinpidellyt, lyönyt tai hyväksikäyttänyt lapsia.
Mutta minä olin eri asia.
Hän odotti, että pojat menivät nukkumaan.
Jäin sohvalle,
ja hän alkoi hangata minua vasten, suudella minua ja kosketella.
Mielessäni se oli oikein, koska rakastin häntä.
Olin vasta pikkutyttö.
Hän oli minusta pedofiili ja seksuaalinen ahdistelija.
SECIL ASUI JOHN BARNETTIN KOTONA KESÄN -
JA SEN AIKANA LÄHENTYI ADOPTOITUUN DAVIDIIN
Hengailin Davidin kanssa.
Tanssimme ja lauloimme yhdessä. Siitä oli tulossa jotain.
Se vain tapahtui,
ja harrastimme seksiä. En käyttänyt ehkäisyä.
Sitten kuulin olevani raskaana.
John Barnett vaati aborttia ja tarjoutui maksamaan sen.
Hän suuttui, koska olin hänen poikansa kanssa, ja nyt tajuan,
että hän oli kai kateellinen ja suuttui, koska en ollut hänen kanssaan.
SYNNYTETTYÄÄN SECIL MUUTTI ASUMAAN DAVID BARNETTIN KANSSA
David oli ylpeä Sethistä ja halusi pidellä ja syöttää häntä.
Yritimme saada sen toimimaan,
eikä se mennyt hyvin.
David valvoi myöhään, poltti siskoni ja ystävien kanssa,
pelasi korttia, ja minun piti herätä aikaisin collegeen.
Hän ei käynyt koulua. Hankin lapsenvahdin, koska David ei pystynyt siihen.
En tiennyt, mitä tehdä,
enkä voinut enää olla hänen kanssaan.
Hylkäsin hänet. Tiedän sen.
Se varmasti satutti häntä. Hänet on aina hylätty.
Tein juuri niin.
VUODEN SISÄÄN DAVID TAPPOI ISOVANHEMPANSA -
JA SAI KUOLEMANTUOMION
KUUSI VUOTTA DAVIDIN OIKEUDENKÄYNNIN JÄLKEEN -
LIITTOVALTION ASIANAJAJAT ALKOIVAT TUTKIA HÄNEN KUOLEMANTUOMIOTAAN
Minusta ennen kuin valamiehistö pyytää Missourin osavaltiota teloittamaan jonkun,
hänen tarinansa pitää saada kerrottua. Minusta sitä ei kerrottu.
Olen Elizabeth Carlyle.
Olin yksi David Barnettin asianajajista hänen oikeudenkäyntinsä lopussa.
ELIZABETH CARLYLEN TIIMI PALJASTI -
ENNENNÄKEMÄTTÖMIÄ TIETOJA LAPSUUDEN HYVÄKSIKÄYTÖSTÄ
Tämä raportti on syyskuulta 1992.
Lastensuojeluviranomaisille ilmoitettiin, kun pojat olivat puhuneet etsivälle.
He kuvailivat, miten heitä hyväksikäytettiin eri tavoin.
ON SYYTÄ EPÄILLÄ FYYSISTÄ JA SEKSUAALISTA HYVÄKSIKÄYTTÖÄ
Varoitusmerkkeihin ei ole kiinnitetty huomiota.
Se oli totta kai traagista, mutta samalla suututti meidät suuresti.
Hänet pettivät koulut,
lastensuojeluviranomaiset ja poliisi.
Hän ei saanut mistään apua.
VUONNA 2003 CARLYLEN TIIMI HAKI MUUTOSTA DAVIDIN KUOLEMANTUOMIOON -
JA VÄITTI, ETTEIVÄT MURHAT OLLEET HARKITTUJA
DAVID BARNETT OLI OLLUT VANKILASSA 22 VUOTTA,
KUN TUOMIOISTUIN TEKI PÄÄTÖKSENSÄ
Taisin olla ostoskeskuksella syömässä,
kun yhtäkkiä alkoi sataa viestejä:
"David ei enää ole kuolemaantuomittu!"
Huusin todella kovaa ostarilla, ja monet tuijottivat minua.
Olin riemuissani, koska suuri vääryys oikaistiin.
MAALISKUUN 15. PÄIVÄNÄ 2019 -
DAVIDIN TUOMIO LIEVENNETTIIN ELINKAUTISEKSI ILMAN EHDONALAISTA
UUDEN TUOMIONSA MYÖTÄ DAVID ON YSTÄVYSTYNYT UUDELLEEN JASONIIN
Aluksi hänen luonaan oli vaikea käydä.
David alkoi itkeä usein.
Uskon oikeasti,
ettei David tiedä syytä. Hän ei osannut hallita itseään.
VAIKKA DAVID EI MUISTA TEHNEENSÄ MURHIA,
HÄN ON PALJASTANUT SYYN SIIHEN,
MIKSI MENI ISOVANHEMPIENSA LUO SINÄ PÄIVÄNÄ
Hän ei mennyt tappamaan isovanhempiaan. Hänellä ei ollut mitään heitä vastaan.
Hän sanoi: "Haluan, että tämä viimein päättyy.
Kerron heille Johnista."
Hän kertoi heille kaiken.
Sen, mitä John oli tehnyt hänelle ja Ericille.
Siinä ei käynyt niin kuin David odotti. He eivät syleilleet häntä.
He loukkaantuivat eivätkä halunneet kuulla enempää.
Hän kuuli niin ainoilta ihmisiltä, jotka muka rakastivat häntä.
Ei sen raakuuden eikä vihan -
ollut tarkoitus kohdistua isovanhempiin.
Jokainen puukotus oli Johnille.
Se oli Davidin koko elämän huipentuma. Tunnustus oli se hetki.
Minusta ansaitsen paikkani.
Ansaitsen jokapäiväisen tilanteeni.
Olen siunattu.
ENSIMMÄISESTÄ HAASTATTELUSTA KOLME KUUKAUTTA MYÖHEMMIN -
DAVID BARNETT SUOSTUI KERTOMAAN LISÄÄ
En muista aivan kaikkea.
Muistan alun ja kauhistuttavan lopun.
Alussa yritin selittää heille,
etten voi asua Johnin kanssa. En saanut suoraan sanottua,
että John teki minulle niin.
En osannut sitä silloin, mutta sinä päivänä omalla tavallani -
varmasti yritin jollain tapaa sanoa, mitä oli tapahtunut.
Ajattelen Cliffordia ja Leonaa joka päivä. He elävät sydämessäni.
Jos Leona seisoisi edessäni, hän halaisi, sanoisi ymmärtävänsä -
ja antaisi anteeksi. Kuten myös Clifford.
En vihaa Johnia. En vihannut häntä silloin.
Hän on yhä rakas, koska yritti. Annan hänelle anteeksi.
Hänellä oli omat ongelmansa, joita ei pystynyt kukistamaan.
Hän antoi halujensa voittaa, olivat ne sitten psykologisia,
fyysisiä tai seksuaalisia. Hän ei voinut hallita niitä.
Arvostan yhä sitä, että hän yritti olla isä -
ongelmistaan huolimatta. En osaa sitä muuten sanoa.
UUDEN TUOMION MYÖTÄ DAVID VOI OLLA LOPPUELÄMÄNSÄ VANKILASSA
HÄN HAKEE MUUTOSTA JA TOIVOO PÄÄSEVÄNSÄ EHDONALAISEKSI
Erästä outoa asiaa en ole ikinä myöntänyt. Kun sain elinkautisen,
se tuntui piinalta, koska jouduin elämään lopun elämäni näin.
Asia ei ole ihan niin.
Mitä enemmän tukea sain, sitä enemmän halusin elää.
Vangit pystyvät myöntämään virheensä. Emme poikkea muista.
Emme elä vain katuen, vaan puskemme eteenpäin.
Uskon vapautuvani.
Parin vuoden päästä kaikki muuttuu.
Toivon mukaan voin olla tuottoisa osa yhteiskuntaa.
Tekstitys: Jussi Luntiala