Det var mycket som pågick det där året när det hände.
Ingen i min omgivning kunde tro det.
Inte Robert. Inte den Robert som vi känner.
Men få kände mig så väl som de trodde.
Det var inget jag ville göra,
men när det väl bestämdes att jag skulle göra det
eskalerade det utom kontroll.
Jättesnabbt.
SEN DÖDSSTRAFFET ÅTERINFÖRDES I USA 1976
HAR FLER ÄN 8 000 PERSONER DÖMTS TILL DÖDEN FÖR MORD
DET HÄR ÄR INTERN #990101:S HISTORIA
Det diskuterades inte vad som skulle hända
när vi kom fram.
Det hade tagit en hemsk riktning, och det blev bara värre.
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Jag gick fram och sköt.
När jag kom närmare sköt jag igen.
Hon sköts i kinden, och kulan fastnade i käken.
Jag drev honom bakom en bänk och knivhögg honom ungefär 25 gånger.
Jag kunde inte tro det. Jag kunde inte fatta att jag hade dödat nån.
Jag ångrar det inte.
Jag började knivhugga honom, killen i soffan.
ANSTALTEN POTOSI WASHINGTON COUNTY, MISSOURI
1990 GREPS 19-ÅRIGE ROBERT SHAFER FÖR INBLANDNING
I DÖDSSKJUTNINGEN AV JERRY PARKER OCH DENNY YOUNG
DET TVISTAS FORTFARANDE
OM VARFÖR HAN VAR INBLANDAD I BROTTET
-Räkna bara till fem. -En, två, tre.
En, två, tre, fyra...
Jag föddes och växte upp i Salina, Kansas i augusti 1970.
Jag är det nionde av 11 barn, och den sjätte av sex pojkar.
En katolsk familj. Pappa var militär.
Så innan jag föddes flyttade min familj ofta.
Pappa dog i augusti 1977,
och då förändrades dynamiken i familjen.
Ensamstående mamma, men hon skaffade en ny man.
När pappa dog förändrades jag.
Det är lätt att se att det började gå utför från och med den dagen.
I 12 år gjorde jag vad jag ville, hur jag ville, när jag ville.
Och det utvecklades till brottslighet.
Mindre förseelser, snatteri och vandalism. I det här landet
kallas de missdådare eller ungdomsbrottslingar.
Droger och alkohol började jag med när jag var nio.
Jag tog alkohol till skolan,
och under rasten när de andra lekte,
smög jag i väg och drack alkohol.
Det är sjukt. Ingen visste om det, men jag kom undan med det
eftersom jag inte verkade sån.
De visste att jag sörjde min pappa, så de lät mig vara.
Min första allvarliga möte med lagen...
Jag hade begått värre saker än förseelser innan det här brottet,
men inget allvarligt.
Jag stal en bil. Jag var med en tjej, och vi grälade.
Hon anmälde den stulen.
Det var... Och jag hade gjort fel.
Hon gjorde det enda hon kunde göra.
Då hamnade jag nästan i fängelse.
När jag gjorde om det några år senare med en annan tjej
hade jag inte lärt mig läxan från första gången.
Jag dömdes till fängelse i Oklahoma men fick villkorligt.
Tre månader senare lyckades jag hamna i det här.
MORD KOLLUSION
Jag jobbade med min medsvarande, Steinmeyer.
På sätt och vis var vi kanske själsfränder.
Han var yngre men påminde om mig.
Han var mer den aggressiva typen.
Men jag gillade honom, för han påminde om mig
när jag var lite yngre än han.
Vi blev inte vänner förrän kanske en månad
före morden.
Men vi hann mycket på en månad.
Tjejer och fester, drack som minderåriga.
Vi sysslade med marijuana, kokain och meth.
Steinmeyer skröt mycket och han hade tidigare berättat
om rån och olika brott.
Jag snackar mycket, men det där var inte riktigt nåt för mig.
När han tog upp det sa jag nej till en början
och menade det.
Man kan inte tvinga mig.
Men under dagens lopp nappade jag på det.
Jag sa "Okej".
Och inom en timme efter det var vi på väg.
I planeringen av det som var tänkt som ett rån
ingick inget mord.
Det ingick inte i början.
Det eskalerade bara utom kontroll.
DEN 29 APRIL 1990
VAR JERRY PARKER OCH DENNY YOUNG I BLANCHETTE LANDING I ST. CHARLES
Vi träffade offren i Blanchette Landing,
och det här ordet är jobbigt att använda,
men det kändes som rovdjur och byte, och så var det.
Vi förföljde offren.
Det var mörkt, och de var rätt långt bort.
Men när vi närmade oss dem kunde vi se att det var två män.
Vid ett tillfälle kysste de varandra.
Vi visste att homosexuella kan vara enklare offer.
När man ska råna nån
ger man sig inte på en två meter lång och 135 kg tung slagskämpe.
Man väljer ett enkelt offer.
De tyckte att det var konstigt att vi var ute så sent.
Vi såg unga ut. På mitt förbrytarfoto
ser jag ut att vara 12, inte 19.
"Vad gör ni ute så sent?"
Vi hittade på nåt snabbt
om att vi skulle till en tjej som bodde 1,5 mil bort.
"Kan ni skjutsa oss?" "Ja."
Och så hamnade vi i samma bil.
De hade druckit. Båda var rätt berusade.
De fick skjutsa oss till olika ställen,
men vi visste inte ens var vi var.
Jag hade ett vapen.
Det var oladdat, jag hade kulorna i fickan.
Till slut stannade de och sa att det räckte.
"Vi kör bara runt i cirklar."
Då skulle vi råna dem när vi klev ur bilen.
Det uppstod handgemäng.
Medan jag slogs med mr Young på förarsidan
slogs Steinmeyer med mr Parker på passagerarsidan.
Mr Parker tryckte ner Steinmeyer på marken, och jag riktade vapnet mot honom.
Sen klev alla in i bilen. Jag sa åt dem att kliva in.
Och därmed blev det en kidnappning.
Jag sa åt honom att köra.
Spänningen var påtaglig.
Jag laddade vapnet.
Vi kom till Silver's Road
och stannade bilen där.
Jag bad dem att stanna.
"Öppna dörren och släpp ut oss."
Så sa jag, och mr Parker släppte ut Steinmeyer,
och de började bråka direkt.
Och när jag klev ur bilen började jag bråka med mr Young.
Ingenting sades, det hände så snabbt.
Medan jag slogs med mr Young sprang mr Parker i väg längs vägen.
Jag sprang efter.
Han var kanske 15 meter framför mig.
Han sprang inte snabbt.
Han sprang inte ens i en rak linje.
Vägen var ojämn och han snubblade.
När han snubblade avlossade jag ett skott.
Nu vet jag att jag missade.
Men han snubblade ner i diket,
och jag gick närmare.
När jag gick avlossade jag ett till skott,
och sen ännu ett.
Ett träffade ovanför ögat och ett under ögat.
Steinmeyer befann sig bakom bilen,
och mr Young framför bilen i diket.
Han försökte klättra upp ur diket. Det var blött och lerigt. Jag sköt en gång.
Han föll baklänges, och jag hoppade ner i diket.
Samtidigt sköt jag, och ett skott träffade honom i underarmen.
Kulan gick igenom.
På ett eller annat sätt vände han sig om, och jag sköt en gång till.
Och det var det.
Skottlossningen började,
och allt var över inom... kanske 30 sekunder.
Det var bara över.
Och det var bara tyst.
SNART ÖVERLÄMNAR DAVID STEINMEYER OCH ROBERT SHAFER SIG
TILL POLISEN
Steinmeyer och jag pratade om det.
Inte om morden, men om vad vi skulle säga.
"Du sköt en, jag den andra."
För så gör partners.
Han ville inte göra det.
Jag tvingade inte honom, men till slut...
Jag vet inte hans anledning.
Själv försökte jag komma undan,
och om man flyr verkar man skyldig.
Det vet väl alla?
Så vi överlämnade oss.
"Du sköt en, och jag sköt en."
"Det var ett homosexuellt närmande."
Och det var så det utvecklades.
RAPPORTFORMULÄR
FÖRHÖR MED MISSTÄNKT
DAVE SKREK "DE ÄR BÖGAR!"
HAN SÅG DAVE SKJUTA PARKER TVÅ TILL TRE GÅNGER
SHAFER SA ATT HAN TRÄFFADE YOUNG TVÅ TILL TRE GÅNGER
DAVE SA TILL HONOM ATT PARKER
HADE GJORT SEXUELLA NÄRMANDEN
SHAFER OCH STEINMEYER DELGAVS MISSTANKE FÖR MORDEN
PÅ JERRY PARKER OCH DENNY YOUNG
BÅDA RISKERADE ATT DÖMAS TILL LIVSTIDS FÄNGELSE
Farbror Jerry var jätteschyst.
Han gjorde allt för en.
Ingen var en främling.
Allt var roligt för honom, han tog inget seriöst.
Han ville bara ha kul.
Han fanns där för en.
Allt hans var ditt. Sån var han.
JERRY PARKERS NEVÖ
Han var angelägen att hjälpa och att göra allt för en.
Denny och han umgicks ofta.
Det enda jag visste om Denny var
att han var gay. En kvinna hade krossat hans hjärta,
så han skulle aldrig mer vara med en kvinna.
När vi fick höra om Jerry....
Jag tror att vi tvivlade.
Ingen av oss trodde på det.
Han var inte den som inledde nåt.
Det fanns ingen anledning att han skulle bli dödad.
Han var drygt 40, hans knä... Han kunde inte gå, hans hjärta var dåligt.
En 19-åring kunde ha slagit ner honom
och knuffat undan honom utan större ansträngning.
Det tog hela familjen hårt.
Jag tror att jag har sett mamma gråta två gånger.
Det där var en av dem.
Mamma gick inte på Robert Shafers rättegång.
Mormor och min syster gick.
De kom tillbaka och berättade.
RÄTTSSAL
Min syster berättade att han var en ung och snygg grabb,
tills han öppnade munnen.
Då var han en kaxig jävel.
Jag vet inte varför hon sa så.
Men när han öppnade munnen hatade hon honom.
Jag heter Phil Groenweghe. Jag är brottmålsadvokat och åklagare
här i St. Charles County, Missouri.
Vi brukar ha två eller tre mordfall per år
Det är ovanligt, men det händer,
och det är min plikt att väcka åtal i dessa fall.
Första intrycket när Shafer och Steinmeyer överlämnade sig själva...
Shafers utsaga lät helt ärligt inte sann.
Den verkade osannolik.
De hävdade att de liftade
och plockades upp av två homosexuella män.
Männen försökte förgripa sig på dem,
men Shafer och Steinmeyer
lyckades ta ett vapen från en av de två männen.
Och sköt dem i självförsvar.
Men det ena offret hade skjutits två gånger i huvudet,
och det andra en gång.
Det verkar inte som den slags sår som brukar tillfogas av nån
som försöker värja sig mot en angripare.
Jag trodde inte på den versionen.
Men det är inte ovanligt att folk som ska erkänna för polisen
har en version som framställer dem i bättre ljus än sanningen.
Shafer verkade väldigt manipulativ.
Han verkade väldigt grym.
Jag tror även att han överskattade sin intelligens.
Han var inte så smart som han trodde.
Enligt honom var faktumet att offren var homosexuella...
Han såg det nästan som förmildrande.
Alla skulle förstå varför han ville döda två homosexuella män.
Det hade han stora problem med.
Och jag förstår inte varför.
När vi var små var det här ett otroligt lugnt område.
Alla våra kompisar bodde på Custer...
ROBERT SHAFERS SYSTER
...Sheridan eller Merill.
Alla är amerikanska generaler.
Så vi kallar dem generalgatorna.
Mamma växte upp på ett barnhem som drevs av katolska nunnor.
Väldigt strängt.
Hon var ingen bra mamma.
Trots att hon hade fullt med barn, visste hon inte hur en mamma skulle vara.
Vi fick inga kramar eller "Jag älskar dig". Såna bekräftelser som barn behöver.
Mamma och min styvpappa började bråka, och hon ville att han skulle ge sig av.
Hon ringde polisen men ändrade sig.
Det var alltid nåt.
Och där växte vi upp.
Det fanns 11 barn och två vuxna i det där huset.
I det där lilla.
Jag minns ingen lycklig helgdag.
Jag minns inga lyckliga tider i huset.
De lyckliga tiderna var när vi barn lekte vid järnvägen.
Det fanns ett ställe på höger sida där vi byggde fort.
Och jag tror att alla tyckte om skolan. För skolan var inte hemma.
Han var en sån glad pojke.
Och en social person. Alla älskade honom.
Han kände alla.
Vi kallade honom "Nyfiken, lovande nyhetsreporter".
För han kände till aktuella händelser och allt som hände.
Men av nån anledning
fick han skulden för allt.
Allt han gjorde var fel.
Han fick smisk hela tiden, eller snarare stryk.
Men det påverkade inte honom.
Han log alltid och hade rosiga kinder.
Han var aldrig arg eller grät.
Han kunde stjäla en sak eller två
men han blev alltid upptäckt så att han fortsatte
har alltid förbluffat oss.
Det enda sättet för mig att komma undan var att flytta därifrån.
Som 15-åring var det svårt för mig,
eftersom jag lämnade kvar fyra stycken.
Men den ende som jag verkligen oroade mig för var Robert.
Jag höll mig borta länge.
Robert låg i marinen en kort period.
Sen ville han inte återvända till Salina.
Då sa jag "Kom och bo hos oss i St. Charles".
Och det fungerade bra.
Han passade min son, min två-, treårige son.
Men sen sex, nio månader senare
hände det där.
NÄR ROBERT LÄMNADE SALINA LÄMNADE HAN ÄVEN SIN BÄSTA VÄN
Jag träffade Robert i tvåan.
Robert vräkte bara ur sig:
"Elvis Presley är min bror!"
Jag visste att det var en lögn.
BARNDOMSVÄN
Men våra hemförhållanden och energier drog oss till varandra.
Läraren sa att det var som ett mörkt energimoln som skrämde henne.
Men ingen kunde bryta det bandet.
Robert var en stuntman, ett yrväder.
Han försökte alltid överträffa alla, det var hans stil.
Ju farligare, desto bättre.
Vi lekte hela tiden bland tågen, där de stannade.
Men Robert gick längre.
Han hoppade på ett tåg i farten,
klättrade ända upp och hoppade mellan vagnarna.
Jag trodde att han skulle dö.
Att det var sista gången jag såg min vän.
"Kom ner! Gör det inte!"
"Nej, du går för långt!"
Han skrämde skiten ur mig.
När Robert och jag blev äldre var vi i stan med vänner.
Vi brukade gå till parken där det fanns homosexuella personer.
Ibland lirkade vi in oss hos dem
medan den andra tog deras tillhörigheter och...
Jag vet inte varför vi började med det.
Kanske för spänningens skull. Jag vet inte.
Vi visste inte att den äldsta i gruppen
gick i väg med en av männen och hade sex.
Det visste vi inte.
Jag tror inte att jag nånsin trodde
att Robert skulle begå brottet som han sitter inne för.
Men det var rätt många som trodde att han skulle hamna där.
Folk trodde att han skulle stjäla en bil, skada en snut eller nåt.
Ingen trodde nånsin att han skulle döda två homosexuella.
Sånt våld ligger inte för honom.
Annat våld, som att misshandla en tjej, hans flickvän eller nåt.
Okej. Det har han gjort några gånger.
Och Robert kunde få hundratals kvinnor!
Han hade fantastisk hy
och kunde prata med kvinnorna. Han kunde få till det redan i grundskolan.
De ville ha en tuffing som Robert.
Ibland när han legat med dem var han splittrad.
Då kunde han göra saker som att misshandla sin flickvän eller nåt.
Riva tjejens hem eller nåt.
TRE ÅR EFTER GRIPANDET
FÖRKLARADES ROBERT SHAFER SKYLDIG TILL BÅDA MORDEN
MEN MÅNGA TRODDE FORTFARANDE ATT HAN BARA DÖDAT ENA OFFRET
NÅT SOM SHAFER SJÄLV HÄVDADE FRAM TILL 2014
Jag kontaktade honom när jag gick igenom farbror Jerrys saker.
Det var 2014. Det fick mig att minnas allt som hände då.
Tjugofyra år hade gått, han var inte 19 längre.
Jag ville se hur han var.
Vid den tiden hävdade han fortfarande att David dödade en av dem,
men att han fick ta straffet.
Han fick det att verka
som att David var hetlevrad.
Att David var aggressivare än Robert.
Så jag kontaktade honom.
"Robert, du har suttit inne länge.
Jag har läst på, och det verkar som att du drog det kortaste strået.
Om du nånsin får chansen att friges, är det okej för oss."
Jag tyckte nästan synd om honom.
Man gör nåt när man är 19,
och är känd för det värsta man har gjort.
Det är det han är känd för.
Vi förlåter honom.
INOM NÅGRA DAGAR SVARADE ROBERT SHAFER PÅ RICHARDS BREV
Robert varnar mig i brevet att detaljerna kring det som hände
den 29 april 1990
är målande och att jag bör stålsätta mig.
Att jag kanske borde vara ensam.
Jag trodde att han skulle berätta
det som står på internet.
Jag trodde att han dödade en och att David Steinmeyer dödade den andra.
Men i brevet tar han på sig skulden för allt.
Han sköt båda två.
UNDER FÖRHÖRET SA JAG TILL POLISEN
ATT MR YOUNG OCH MR PARKER GJORDE SEXUELLA NÄRMANDEN
DET VAR HÄR LÖGNERNA BÖRJADE
JAG, ENSAM, ÄR SKYLDIG TILL MORDEN
DET ÄR DAGS ATT JAG ÄR ÄRLIG, FÖR EN GÅNGS SKULL I MITT LIV
Han skrev: "Jag gjorde det.
Jag vet inte varför,
men jag gjorde det. Det finns inget som ursäktar det."
Han erkände.
Jag skrev tillbaka.
Jag skrev att det inte hade ändrat saken för oss,
för mig och min familj.
Vi förlåter honom.
Vad de än beslutar
finner vi oss i det.
Varför förlät jag Robert Shafer?
Den egentliga anledningen är nog...
Om jag inte förlåter nån
hur kan jag själv då nånsin bli förlåten?
Han har suttit i fängelse i 28 år
för nåt han gjorde en kväll som han inte ens tänkte över.
Min farbror hade förlåtit honom.
Sån var min farbror.
TROTS ATT HAN ÄNTLIGEN VERKADE ERKÄNNA HADE SHAFER BERÄTTAT SAMMA SAK FÖR POLISEN
ÖVER 20 ÅR TIDIGARE
RICHARD KIEL VISSTE INTE
ATT SHAFER HADE ERKÄNT BÅDA MORDEN 1992
ST. CHARLES COUNTY ÅKLAGARKONTOR
Jag minns inte hur länge Shafer höll fast vid den första versionen,
men hans utsaga började förändras under rättegången.
I morse pratade du med Susan McGrath.
Rådde hon dig att inte lämna en utsaga eller att göra det?
Hon rådde mig att inte göra det.
-Vill du ändå lämna en utsaga? -Ja.
Okej...
Efter att vi hade väckt åtal
ville Shafer prata med polisen igen, och han kom med en annan version.
En version som inte innebar självförsvar,
det var i stort sett ett erkännande av mord.
Vid stoppskylten vid Old Town St. Peters
försökte Young nå dörrhandtaget.
Det var då jag förstod att det skulle bli mer än ett rån.
Jag trodde att de skulle bli skjutna.
Steinmeyer hade frågat mig
om jag tänkte skjuta. "Ja", sa jag.
Jag vet inte om det första skottet träffade.
Det andra gjorde det.
Jag var nära och fick blod på min högra hand.
Vilken tid var det?
Han verkar nästan arrogant,
definitivt inte ångerfull.
Ofta är såna här förhör långdragna.
Men inte hans.
Han verkade nästan stolt över det han hade gjort.
Jag sprang tillbaka till Young och Steinmeyer.
Young låg i diket.
När jag närmade mig Young bad han mig att inte skjuta.
Han sa att han inte sett mitt ansikte så bra.
Han skulle inte gå till polisen.
Jag visste redan att jag skulle skjuta honom.
Varför hade du bestämt dig för att skjuta honom?
Jag hade ju redan skjutit Parker
och tänkte att det inte vore bra
att lämna Young kvar så att han kunde ange mig.
Jag visste att...
När jag tittar på det är han väldigt saklig,
han verkar inte det minsta påverkad.
Han visar inga känslor.
Han går bara igenom det och förklarar
hur den ena mannen sprang sin väg och att han sköt honom i ryggen.
EFTER ERKÄNNANDET AVSTOD SHAFER FRÅN EN ADVOKAT
HAN ERKÄNDE SIG SKYLDIG OCH BEGÄRDE DÖDSSTRAFF
PÅ SÅ VIS UNDVEK HAN EN RÄTTEGÅNG,
OCH DETALJERNA AVSLÖJADES ALDRIG I RÄTTEN
HAN DÖMDES TILL DÖDEN EFTER BARA TVÅ TIMMAR
Jag satte i tre patroner.
Shafer ville dömas till döden.
Det var det han ville.
Så han erkände sig skyldig och bad om dödsstraff.
Och domaren utfärdade det.
Jag får känslan att han ville kontrollera saker.
Han ville kontrollera rättegången på ett kraftfullt sätt.
Jag vet inte om han hade tänkt ut hur det skulle sluta.
Jag fick nästan intrycket att Shafer var manipulativ
för sakens skull.
Att det var ett mål i sig själv.
Senare hävdade han att han riktade in sig på homosexuella
eftersom de inte gjorde lika mycket motstånd som icke homosexuella.
Men jag tror inte att det var därför.
Det finns starka, 195 cm långa homosexuella män
och försagda heterosexuella män.
Jag tror att det handlade om hat.
Han trodde att de var homosexuella. Och det var nåt som han...
...av nån anledning inte tålde.
Jag minns den dagen.
Min fru kom in i badrummet.
Jag tror att jag badade min yngsta dotter.
Hon sa: "Robert har dödat nån."
Jag kunde inte tro det.
ROBERT SHAFERS BROR
Jag kunde inte det.
Men jag kan nästan förstå ilskan.
Jag försvarar det inte, men jag kan definitivt tänka mig det.
Med en annan uppväxt kunde det varit annorlunda.
Robert frågade mig: "Varför älskar inte mamma oss?"
Jag svarade att jag inte visste.
För det verkade så.
För andra barn var besparade.
De behövde inte vara med om det.
Förstår ni?
Vi var nästan jagade.
Det är ett bra ord för att beskriva det.
Ibland kunde jag vakna på natten,
och hon slog Robert när han låg och sov i sängen.
Jag minns att mamma brukade kalla honom bög. Och mig med.
Vad var det?
Jag fick veta det en dag och blev helt knäckt.
"Varför kallar hon mig det?"
Så än i dag kan jag och Robert... Jag har pratat med honom
och jag kan se mig i spegeln och undra: "Ser jag feminin ut?"
Varför säger ens mamma så?
Det måste ha stört honom med, för han liknar mig.
Typiska, amerikanska pojkar.
Om nån dessutom förgrep sig på honom som liten...
Nåt sånt hände aldrig mig.
Det hände Robert, så det kan vara skillnaden.
Jag minns gatan.
Den här mannen lät kvarterets pojkar komma dit
och spela videospel.
I dag vet vi vad det betyder.
Alla unga pojkar i kvarteret.
Det påverkade definitivt Robert.
Det började nog sommaren efter fyran.
12, 13 år. Nåt sånt.
Det var den sommaren som Robert presenterade mig för pedofilen.
Den här pedofilen betedde sig som att han var överdängaren på en...
...en bordell för pedofiler.
Han hade satt ett pris på alla.
Vi var två killar utan jobb, vi var för unga för att jobba.
Vi gjorde allt för pengar.
Och allt motiverades av pengar.
Och det var bra.
Vi kunde gå till pizzerian och vi kunde ha fest.
Vi kunde ha pizzafest
och vara där hela dagen och ha jättekul.
Och glömma det som hade hänt oss. Pengarna hjälpte allt att försvinna.
Jag tog det givetvis väldigt hårt
när jag hörde om övergreppen på Robert.
Jag utförde bara oralsex med kondom.
Och...
Jag lät honom utföra oralsex på mig.
Men han fick inte gå längre.
För Robert var det betydligt värre,
mycket allvarligare, mycket mer störande.
Vi åkte till specifika ställen för att utföra sexuella gärningar.
Jag gjorde det jag skulle,
sen lämnade jag skåpbilen medan Robert gjorde det han skulle.
Och Robert fick alltid 150, 200 dollar,
medan jag fick 50 eller 75.
Jag trodde att Robert var duktigare på oralsex än jag!
Oavsett om han hade kondom eller inte.
Jag tänkte nog aldrig längre än så.
Vi pratade aldrig om den aspekten av transaktionerna.
Jag tror att det fick Robert att göra våldsamma, skadliga saker.
Han såg aldrig sammanhanget att han sköt de där två männen
för att göra sig av med...
...eller sona för skadan som hade åsamkats honom.
Robert gav sig på de homosexuella männen eftersom han hade utsatts för övergrepp.
Det är vad jag tror, och det är vad många tror.
NÅGRA VECKOR EFTER ATT HAN DÖMDES TILL DÖDEN
ÖVERKLAGADE ROBERT SHAFER
2004 FASTSLOG RÄTTEN ATT HAN INTE HADE FÖRSTÅTT
KONSEKVENSERNA AV ATT AVSÄGA SIG EN ADVOKAT
STRAFFET OMVANDLADES TILL LIVSTIDS FÄNGELSE
Jag var annorlunda,
jag var inte som de andra pojkarna i min ålder. Eftersom det hände mig la jag mycket tid
på att vara med så många tjejer jag kunde för att bevisa för mig själv och andra.
Det var inte mitt fel. Jag var inte gay. Det var han.
De!
Så jag visste att den delen var...
Det är jobbigt att höra honom berätta om övergreppen.
Han avskärmar sig lite.
Som om han berättar om nån annan.
Han försökte nog bevisa för sig själv
att han var attraherad av kvinnor, inte...
Eftersom det där hade hänt undrade han säkert mycket över det.
Man kunde inte skämta
och kalla honom bög, som man sa då.
Det ordet användes ofta.
Om man kallade honom det blev han arg.
Ingen i min omgivning kunde tro det.
Inte Robert. Inte den Robert vi känner.
Men få kände mig så väl som de trodde.
Jag sysslade inte med nåt i hemlighet,
jag gjorde allt öppet.
Det var öppet.
Hans masker var så... Det var inte en.
En kunde lossna lite, men det fanns en ny under.
Och förmodligen en under den.
Han satte upp murar och tog på sig masker,
som ingen kunde ta sig förbi.
Hade jag på en mask? Ja.
Folk fick inte veta vem jag var.
Hade jag utsatts för övergrepp?
Det visade jag inte heller för alla.
Sättet som jag levde på får mig att låta som en sociopat.
Och jag antar att det per definition var så jag levde.
Jag gjorde onormala saker men levde ett normalt liv.
39 DAGAR EFTER DEN FÖRSTA INTERVJUN
GICK ROBERT SHAFER MED PÅ ATT SVARA PÅ FLER FRÅGOR
Jag fick aldrig nån upplösning av de sexuella övergreppen.
Hämnd? Nej. Jag fick kanske utlopp för det.
Och morden gjorde inte det bättre.
Jag hörde om deras bakgrund
först efteråt.
Trodde vi att vi visste?
Jo, men vi var inte säkra.
Jag hade ett vapen. Ett laddat vapen.
Hemska saker händer när man begår brott,
har ett laddat vapen och tänker råna nån.
Det kan snabbt komma att handla om mord. Vilket det gjorde!
Jag sköt på impuls. Jag var inte tvungen att skjuta.
Shafer ville dömas till döden.
Det var det han ville.
Så han erkände och bad domaren om dödsstraff.
Och domaren utfärdade det.
Jag får känslan att han ville kontrollera saker.
Han ville kontrollera rättegången
på ett kraftfullt sätt.
Målet blev mer frustrerande än man kan föreställa sig.
Jag trodde att om jag erkände och bad om dödsstraffet
skulle fallet uppmärksammas, folk skulle sympatisera
och jag skulle hamna i ett gynnsamt ljus.
Men som talesättet säger "Var försiktig med vad du önskar".
Jag bad om det, och domaren gav mig det.
Jag ångrar det eftersom många påverkas.
Mina offers familjer visste inte att det här skulle hända.
De fick höra om det först senare.
De fick inte chansen att uttala sig.
När man döms USA får offrets familj chans att uttala sig.
I ett victim impact statement får de chansen att säga vad de vill till en.
Men det var jag inte redo för.
Fast jag visste att jag var skyldig.
Jag kunde inte träffa dem. Jag ville inte.
Jag skämdes.
Och jag berövade offren det, men det insåg jag först senare.
Om jag fick chansen att prata med vem som helst,
skulle jag förmodligen vilja prata med honom mest.
Jag förstörde inte bara för mina offers familjer
och min familj. Jag förstörde hans liv.
STEINMEYER, DAVID JR. MORD
DAVID STEINMEYER AVTJÄNADE 11 ÅR
HAN HAR INTE SVARAT PÅ INTERVJUFÖRFRÅGNINGAR
Om jag hade varit ärlig direkt kunde han ha sluppit fängelse.
Jag kunde lätt ha dömt honom till döden för det jag gjorde.
Jag önskade inga fler mord.
Det hade det varit.
Men jag skulle säga förlåt.
Jag skrev till Robert.
Jag sa att inget hade förändrats för oss,
för mig och min familj.
Vi förlåter honom.
Vad än de beslutar
finner vi oss i det.
Jag tror inte att han förstod vilken inverkan brevet skulle ha.
Det förändrade mitt liv.
Jag minns datumet när jag fick brevet.
Det inledde en process som jag rörde mig emot,
men jag behövde nåt som gav mig... Jag behövde en rejäl knuff.
Och det gav hans brev.
Vänligheten som han visade mig...
...fick mig att göra nåt gott.
Det är aldrig lätt att berätta sanningen när man har ljugit.
Men att berätta sanningen om två mord är ännu värre.
Och jag är tacksam att han gjorde det.
Tacksam.