‏הרבה דברים קרו... בשנה, סביב האירוע הזה.
‏כולם בחיים שלי, הם לא האמינו לזה.
‏לא רוברט, לא רוברט שהכרנו.
‏אבל הרבה אנשים לא הכירו אותי ‏היטב כמו שהם חשבו.
‏זה לא היה משהו שרציתי לעשות,
‏אבל ברגע שהוסכם שאעשה את זה,
‏זה פשוט יצא משליטה.
‏מהר מאוד.
‏- מאז השבת עונש מוות בארצות הברית ב-1976
‏- יותר מ-8,000 איש נשפטו למוות על רצח.
‏- זה סיפורו ‏של אסיר נידון למוות מספר 990101 -
‏לא הייתה שיחה על מה שיקרה
‏כשנגיע לאן שאנחנו הולכים.
‏המצב עשה תפנית איומה, וזה פשוט החמיר.
‏- סדרה מקורית של NETFLIX -
‏הלכתי ויריתי ירייה אחת...
‏ואז, כשהתקרבתי, יריתי עוד ירייה.
‏היא נורתה בלחי וזה נעצר בלסת שלה.
‏לקחתי אותו מאחורי שולחן ‏ודקרתי אותו 25 פעמים.
‏לא האמנתי לזה.
‏פשוט חשבתי, אני לא מאמין שהרגתי מישהו.
‏אני לא מרגיש רע עם זה.
‏התחלתי לדקור אותו, דוקר את הבחור על הספה.
‏- הניצוד -
‏- כלא פוטוסי, מחוז וושינגטון, מיזורי -
‏- ב-1990 רוברט שייפר בן ה-19 נעצר על חלקו
‏- בירי הקטלני בג'רי פרקר ובדני יאנג.
‏- הסיבות למעורבותו בפשע
‏- נותרו לדיון -
‏קדימה, אחת, שתיים, שלוש, ארבע. ‏-אחת, שתיים, שלוש.
‏אחת, שתיים, שלוש, ארבע...
‏נולדתי וגדלתי בסלינה, קנזס, באוגוסט 1970.
‏אני התשיעי מבין 11 ילדים ‏והשישי מבין שישה בנים.
‏משפחה קתולית. אבי היה חייל, בצבא.
‏לפני הלידה שלי המשפחה שלי עברה הרבה.
‏אבא שלי מת באוגוסט 1977
‏והדינמיקה של המשפחה השתנתה.
‏אם יחידנית, אבל היא הביאה גבר נוסף לתמונה.
‏ברגע שאבא שלי נפטר, זה ממש שינה אותי.
‏אפשר לעקוב אחרי ההידרדרות שלי ‏מאותו יום ואילך.
‏במשך 12 שנים עשיתי מה שרציתי, ‏איך שרציתי, מתי שרציתי.
‏וזה פשוט התפתח להתנהגות פלילית.
‏דברים קטנים, גנבה והשחתה, ‏להיות במדינה הזאת
‏מה שאנחנו קוראים לו נוכל או עבריין.
‏והסמים והאלכוהול באו בגיל תשע.
‏לקחתי אלכוהול לבית הספר
‏ובזמן שהיינו בהפסקה והילדים האחרים שיחקו,
‏הייתי מתגנב ומנסה לשתות אלכוהול.
‏זה מטורף, ואנשים אפילו לא ידעו, ‏אבל התחמקתי מזה
‏כי לא נראיתי כאילו אעשה את זה.
‏הם ידעו שהייתי עצוב בגלל אבי, הם הניחו לי.
‏העברה החמורה הראשונה שלי...
‏היו לי יותר עברות כקטין מהתיק שלי עכשיו
‏אבל הן לא היו חמורות.
‏גנבתי מכונית. הייתי עם בחורה והתווכחנו
‏אז היא דיווחה על גנבת רכב.
‏ואני הייתי במצב גרוע.
‏היא עשתה את הדבר היחיד שיכלה וזה עלה לי.
‏זה כמעט הכניס אותי לכלא.
‏אז עשיתי את זה שוב, ‏אחרי כמה שנים עם בחורה אחרת,
‏ולא למדתי לקח בפעם הראשונה וזה היה... ‏למעשה, נשפטתי לכלא באוקלהומה על זה
‏והם נתנו לי שחרור על תנאי.
‏שלושה חודשים לאחר מכן ‏הצלחתי למצוא את עצמי בתיק הזה.
‏- רצח מדרגה ראשונה/מעורבות -
‏שותפי לפשע, סטיינמאייר, עבדתי איתו...
‏ואולי היינו בדרך מסוימת דומים באופי.
‏הוא היה קצת צעיר ממני, אבל דומה לי מאוד.
‏אולי טיפוס תקיף יותר.
‏אבל חיבבתי אותו, כי הוא היה דומה לי מאוד
‏כשהייתי צעיר ממנו.
‏לא ממש התקרבנו במשך חודש
‏לפני שמקרי הרצח התרחשו.
‏אבל בחודש הזה התקרבנו מאוד.
‏בנות ובילויים, אלכוהול כקטינים
‏והתעסקות עם מריחואנה, קוקאין ומת'.
‏סטיינמאייר, הוא התרברב הרבה ‏והוא דיבר הרבה בעבר
‏על שוד אנשים וביצוע פשעים שונים.
‏אני באמת... ‏מדבר הרבה אבל לא ממש הייתי בעניין.
‏כשהוא העלה את זה, בהתחלה, אמרתי לא
‏וזה היה לא.
‏אתה לא יכול להכריח אותי.
‏אבל כשהזמן עבר הסתקרנתי.
‏אמרתי, בסדר.
‏ושעה אחר כך כבר היינו בדרך.
‏התכנון של מה שהיה אמור להיות שוד
‏לא היה קשור לרצח של מישהו.
‏זה מעולם לא הוזכר, בהתחלה.
‏זה פשוט יצא משליטה.
‏- ב-29 באפריל, 1990 ג'רי פרקר ודני יאנג
‏- היו בבלנצ'ט לנדינג, ‏סנט צ'ארלס, מיזורי. -
‏נתקלנו בקורבנות בבלנצ'ט לנדינג
‏וזו מילה שקשה להשתמש בה.
‏זה מרגיש כמו טורף וטרף, ‏אבל כך למעשה זה היה.
‏ארבנו לקורבנות.
‏היה חשוך, והם היו במרחק רב,
‏הרחק מאיתנו, אך כשניגשנו אליהם ‏יכולנו לראות שהיו שני גברים...
‏ובשלב מסוים, הם התנשקו.
‏ידענו שהומוסקסואלים נראים כמו מטרות קלות.
‏כשאתה מחפש מישהו לשדוד
‏אתה בהחלט לא בוחר ‏בריון של שני מטרים ו-150 ק"ג.
‏אתה רוצה לבחור מישהו שיהיה קורבן קל.
‏הם חשבו שחריג שהיינו בחוץ כה מאוחר בלילה.
‏שנינו נראינו צעירים, ‏התמונה שלי מאותו זמן תראה לכם.
‏נראיתי כמו בן 12, לא 19.
‏"מה אתם עושים פה מאוחר כל כך?"
‏המצאנו סיפור מהיר
‏שאנחנו צריכים להגיע ‏לבית של נערה במרחק 16 קילומטר,
‏"תיתנו לנו טרמפ?" "בטח."
‏וכך סיימנו במכונית איתם.
‏הם שתו, שניהם היו שיכורים.
‏הם לקחו אותנו לכמה מקומות, ‏כאילו בתים שחיפשנו.
‏אפילו לא ידענו איפה אנחנו.
‏ידעתי שיש לי אקדח.
‏בשלב זה, אקדח לא טעון. היו לי כדורים בכיס.
‏הגענו לנקודה שבה הם עצרו ואמרו, "מספיק.
‏אתם גורמים לנו לנסוע במעגלים." אז...
‏אז התכוונו לשדוד אותם. ‏פשוט יצאנו מהמכונית.
‏היה מאבק...
‏ובזמן שנאבקתי עם מר יאנג ‏בצד הנהג של המכונית...
‏סטיינמאייר נלחם עם הנוסע, ‏מר פרקר, בצד הנוסע.
‏מר פרקר בצד השני ‏הפיל את סטיינמאייר על הקרקע
‏וכיוונתי אקדח אליו ואמרתי לו לרדת ממנו
‏ואז כולנו נכנסנו למכונית. ‏אמרתי להם להיכנס למכונית.
‏אז זה הפך לחטיפה.
‏אמרתי להם לנהוג.
‏המתח היה נורא.
‏הכנסתי את הכדורים לאקדח.
‏בסוף הגענו לדרך סילבר
‏ואתם יודעים, נעצור את המכונית כאן.
‏אמרתי להם לעצור את המכונית.
‏"פתחו את הדלת, תנו לנו לצאת."
‏זה מה שאמרתי ומר פרקר נתן לסטיינמאייר לצאת
‏ובסוף הם נכנסו לעימות מיד
‏וכשיצאתי מהמכונית
‏סיימתי בעימות עם מר יאנג.
‏לא נאמר כלום, זה קרה מהר כל כך.
‏כשנאבקתי עם מר יאנג, מר פרקר רץ בכביש.
‏רדפתי אחריו.
‏הוא היה במרחק 15 מטר לפניי בשלב ההוא.
‏הוא לא רץ מהר.
‏הוא אפילו לא רץ בקו ישר.
‏הכביש לא היה ישר, הוא מעד
‏וכשהוא מעד, יריתי ירייה אחת.
‏אני יודע כעת שהירייה פספסה.
‏אבל הוא מעד לתעלה בשלב זה...
‏וסגרתי את המרחק.
‏כשהלכתי יריתי עוד ירייה...
‏וכשהתקרבתי, יריתי עוד ירייה.
‏פגיעה אחת מעל לעין ופגיעה אחת מתחת לעין.
‏סטיינמאייר היה עדיין באחורי הרכב
‏ומר יאנג היה בקדמת הרכב, בתעלה.
‏הוא ניסה לצאת מהתעלה. ‏היא הייתה רטובה ובוצית ויריתי ירייה אחת.
‏הוא נפל אחורה וקפצתי לתעלה
‏ובאותו זמן יריתי וירייה אחת פגעה בו בזרוע.
‏זה היה פצע נרחב.
‏בדרך זו או אחרת ‏הוא הסתובב ויריתי עוד ירייה.
‏זה היה הכול.
‏הירי התרחש...
‏הכול נגמור בתוך... 30 שניות אולי.
‏זה פשוט נגמר.
‏ואז היה שקט.
‏- שעות לאחר מקרי הרצח ‏דיוויד סטיינמאייר ורוברט שייפר
‏- הסגירו את עצמם למשטרה -
‏סטיינמאייר ואני דיברנו על זה.
‏לא על מקרי הרצח, אלא איך נספר את הסיפור.
‏תודה באחד ואני אודה באחד.
‏זה מה... ששותפים עושים.
‏הוא לא רצה להסגיר את עצמו...
‏ולא הכרחתי אותו, אך בסוף
‏אני לא יודע למה הוא עשה זאת.
‏אני יודע למה אני עשיתי זאת. ‏ניסיתי להתחמק מזה
‏ואם אתה מסגיר את עצמך, ‏אם אתה בורח, אתה נראה אשם.
‏כולם יודעים את זה, נכון?
‏אז הסגרנו את עצמנו וזה היה הסיפור.
‏תגיד שאני יריתי באחד ‏ואני אגיד שאתה ירית באחד
‏והייתה תקיפה הומוסקסואלית
‏וכך הסיפור המשיך משם.
‏- דייב צעק, "הם הומואים!"
‏- הוא ראה את דייב יורה בפרקר ‏פעמיים עד שלוש.
‏- שייפר אמר שהוא ירה ופגע ביאנג ‏בערך פעמיים עד שלוש
‏- דייב אמר לו שפרקר
‏- ניסה לתקוף אותו מינית -
‏- בהתחלה שייפר וסטיינמאייר
‏- הואשמו ברצח
‏- של ג'רי פרקר ושל דני יאנג.
‏- כל אחד עמד בפני מאסר עולם -
‏דודי ג'רי היה בחור נחמד מאוד.
‏הוא היה עושה הכול בשבילך.
‏הוא מעולם לא פגש זר.
‏הכול היה מצחיק איתו. ‏הוא לא התייחס לשום דבר ברצינות.
‏הוא אהב לצאת לבלות.
‏אם רצית לעשות משהו, הוא היה שם איתך.
‏מה שהיה לו, היה שלך, הוא היה טיפוס כזה.
‏- ריצ'רד קייל, אחיינו של ג'רי פרקר -
‏הוא היה להוט לעזור, ‏להוט לעשות משהו בשבילך.
‏דני והוא בילו הרבה.
‏הדבר היחיד שידעתי על דני היה
‏שהוא הומוסקסואל ושאישה שברה את לבו
‏ושלעולם לא יהיה עם אישה שוב.
‏כשסיפרו לנו על ג'רי...
‏אני חושב שלא האמנו.
‏אני חושב שאיש מאיתנו לא האמין.
‏הוא לא היה טיפוס שמתחיל משהו,
‏או שתהיה סיבה שירצחו אותו, ‏לא הייתה סיבה לכך.
‏הוא היה בן 40 ומשהו, הברך שלו,
‏הוא לא הלך, הייתה לו בעיה בלב.
‏בן 19 יכול להפיל אותו...
‏ולתפוס אותו, או לא משנה, בלי מאמץ רב.
‏כשג'רי מת, כל משפחתי נפגעה.
‏אני חושב שראיתי את אמי בוכה ‏פעמיים בחיים שלי...
‏וזו הייתה אחת מהן.
‏- חותמת מחוז סנט צ'ארלס, מחוז סנט צ'ארלס -
‏במשפט של רוברט שייפר ‏אימא שלי מעולם לא הלכה.
‏סבתא שלי הלכה ואחותי הלכה.
‏הן חזרו ונתנו לנו רק מעט מידע.
‏- בתי משפט -
‏אני זוכר שאחותי אמרה לי ‏שהוא היה ילד צעיר ונאה
‏עד שהוא פתח את הפה שלו.
‏אז היא אמרה שהוא ממזר שחצן.
‏אני לא בטוח למה היא אמרה זאת
‏אבל כשהוא פתח את הפה שלו ‏היא שנאה אותו מיד.
‏שמי פיל גרונוויי.
‏אני התובע הראשי במשפט ועוזר התובע
‏כאן במחוז סנט צ'ארלס, מיזורי.
‏בדרך כלל יש לנו שניים או שלושה ‏מקרי רצח בשנה.
‏לא נפוץ, אבל זה קורה
‏ואחת החובות שיש לי היא לתבוע מקרים כאלה.
‏הרושם הראשון כששייפר ‏וסטיינמאייר הסגירו את עצמם,
‏שייפר נתן הצהרה שבכנות, לא נשמעה לי אמתית.
‏זה נראה לא סביר.
‏הם טענו שהם תפסו טרמפים.
‏הם נלקחו על ידי שני גברים, ‏שהם אמרו שהיו הומוסקסואליים
‏ושהגבר ניסה לתקוף אותם מינית
‏וששייפר וסטיינמאייר
‏הצליחו לקחת אקדח ‏מאחד משני הגברים האלה
‏ומתוך הגנה עצמית, ירו בהם.
‏הבעיה היא שאחד הקורבנות נורה פעמיים בראש
‏והשני נורה פעם אחת בראש.
‏זה לא נראה כמו פצעים ‏שהם אופייניים לביצוע על ידי אדם
‏שמנסה להילחם בתוקף.
‏לא האמנתי לגרסה הראשונה.
‏אבל זה לא חריג ‏כשאנשים באים להודות בפני המשטרה.
‏בדרך כלל יש להם גרסה שהם רוצים למכור,
‏שמציגה אותם טוב יותר מבמציאות.
‏שייפר נראה לי תחמן.
‏הוא נראה לי אכזרי מאוד.
‏אני גם חושב שהוא העריך מדי, ‏באופן משמעותי, את החוכמה שלו.
‏הוא לא היה חכם כמו שהוא חשב שהוא.
‏מבחינתו, העובדה ‏שהקורבנות היו הומוסקסואלים...
‏הוא כמעט ראה זאת כגורם מקל,
‏שכולם יבינו למה הוא רצח שני הומוסקסואלים.
‏היו לו בעיות אמתיות עם זה
‏ואני לא יודע למה.
‏- ברוכים הבאים לסלינה, גבול העיר -
‏כשהיינו ילדים זו הייתה שכונה שקטה מאוד.
‏כל החברים שלנו גרו בקאסטר...
‏- ג'ולייט שייפר, אחותו של רוברט שייפר -
‏או בשרידן, מריל.
‏כולם גנרלים אמריקנים.
‏אז קראנו להם רחובות הגנרלים.
‏אמי גדלה בבית יתומים עם נזירות קתוליות.
‏נוקשות מאוד.
‏היא לא ידעה להיות אם.
‏אף שהיו לה הרבה ילדים, ‏היא לא ידעה להיות אם.
‏לא קיבלנו חיבוקים ו"אני אוהב אותך" ‏ואת ההצהרות שילדים צריכים לשמוע.
‏אימא שלי ואבי החורג נכנסו למעין עימות.
‏היא רצתה שהוא יעזוב.
‏היא הזמינה משטרה ואז לא רצתה שהוא ילך.
‏תמיד היה משהו.
‏כאן גדלנו.
‏היו 11 ילדים ושני מבוגרים בבית ההוא.
‏אף שהוא קטן.
‏אני לא זוכרת חג שמח.
‏אני לא זוכרת... זמנים שמחים בבית.
‏הזמן השמח היה כשאנו, ‏הילדים, שיחקנו במסילות רכבת.
‏היה מקום מימין שבו בנינו מבצרים.
‏אני חושבת שנהנינו בבית הספר ‏כי בית הספר לא היה הבית.
‏הוא היה ילד שמח.
‏אדם של אנשים. כולם אהבו אותו.
‏הוא הכיר את כולם.
‏קראנו לו "כתב החדשות הסקרן"
‏כי הוא ידע על כל האירועים, כל מה שקרה.
‏אבל בכל זאת, משום מה...
‏האשימו אותו בכול.
‏הוא לא עשה שום דבר נכון.
‏הוא קיבל הלקאות כל הזמן, ‏או פשוט מכות, בעצם.
‏אבל זה מעולם לא השפיע עליו. הוא היה שמח.
‏תמיד היה לו חיוך על הפנים ולחיים סמוקות
‏והוא אף פעם לא כעס או בכה.
‏הוא אהב... אולי לגנוב דבר או שניים
‏אבל הוא תמיד נתפס, ‏אז למה הוא המשיך לעשות זאת,
‏זה תמיד בלבל אותנו.
‏הדרך היחידה שיכולתי להתחמק ‏מאי-התפקוד היה לעזוב.
‏גם בגיל 15 נאבקתי לעשות זאת
‏כי ידעתי שאני משאירה ארבעה, עדיין שם.
‏אבל היחיד שבאמת דאגתי לו היה רוברט.
‏לא חזרתי זמן רב.
‏רוברט, הוא התגייס לחיל הים לתקופה קצרה.
‏אחרי זה, הוא לא רצה לחזור לסלינה.
‏אמרתי, "בוא תגור איתנו, בסנט צ'ארלס".
‏הכול היה טוב.
‏הוא שמר על הבן שלי, בני בן השנתיים, שלוש.
‏שישה, תשעה חודשים לאחר מכן...
‏אז זה קרה.
‏- מעבר רכבת -
‏- כשרוברט עזב את סלינה ‏הוא השאיר גם את חברו הקרוב -
‏כשפגשתי בראשונה את רוברט זה היה בכיתה ב'.
‏רוברט פלט,
‏צעק, "אני מכיר... אלוויס פרסלי הוא אחי"
‏וכמובן, ידעתי שזה היה שקר...
‏- אוברי מרטין, חבר ילדות -
‏אבל, הבית שלנו, חיינו בבית ‏והאנרגיות משכו אותנו.
‏והמורה אמרה
‏שזה היה כמו ענן אנרגיה כהה. זה הפחיד אותה.
‏אבל איש לא ניתק את הקשר מאז.
‏רוברט היה פעלולן, ילד פרא.
‏תמיד ניסה לעלות על כולם ‏כי זה היה הסגנון שלו...
‏וכמה שיותר מסוכן, יותר טוב.
‏שיחקנו סביב הרכבות, כשהן עצרו, כל הזמן.
‏אבל רוברט לקח את זה לרמה אחרת
‏וקפץ או טיפס על רכבת נוסעת
‏וטיפס כל הדרך למעלה ‏וקפץ ממכונית אחת לאחרת...
‏ואני כאן, חשבתי שהוא ימות.
‏זו הפעם האחרונה שאראה את החבר שלי.
‏אמרתי, "רד! אל תעשה את זה!
‏לא, אתה לוקח את זה רחוק מדי!"
‏הוא הלחיץ אותי מאוד.
‏כשרוברט ואני גדלנו
‏נסענו בעיירה עם קבוצת חברים
‏והלכנו לפארק, והיו שם הומוסקסואלים
‏ולפעמים היינו מתקרבים אליהם
‏בזמן שהשני לקח את החפצים שלהם.
‏אני לא יודע למה עשינו את זה.
‏אולי זה היה הריגוש בזה, ‏אני מניח, אני לא בטוח.
‏מה שלא ידענו היה שהגדול ביותר בקבוצה
‏עזב עם אחד ההומוסקסואלים, שכב איתו וחזר.
‏לא ידענו את זה.
‏אני חושב שלא חשבתי אי פעם
‏שרוברט יבצע את הפשע שביצע ‏כדי להיות בכלא...
‏אבל לא מעט אנשים חשבו שלשם הוא יגיע.
‏אנשים חשבו שתהיה גנבת מכונית ‏ופגיעה בשוטר או משהו כזה.
‏אף אחד לא חשב ‏שזה יהיה רצח שני הומוסקסואלים.
‏האלימות הזאת לא הייתה באופיו.
‏אלימות אחרת, אולי להכות נערה, ‏החברה שלו או משהו.
‏בסדר, הוא עשה את זה כמה פעמים.
‏רוברט השיג מאות נשים.
‏היה לו עור נפלא.
‏הוא ידע לדבר עם הבנות. ‏הוא הצליח גם בבית הספר היסודי.
‏הן רצו את הילד הרע שרוברט היה.
‏כשהוא שכב איתן... לפעמים הוא היה מתרגז
‏או מתבלבל או משהו
‏ואז הוא היה עושה דברים כמו
‏להרביץ לחברה שלו או משהו.
‏הורס את הבית שלה או משהו.
‏- שלוש שנים אחרי מעצרו
‏- רוברט שייפר נמצא אשם בשני מקרי הרצח.
‏- עם זאת, רבים המשיכו להאמין
‏- שהוא הרג רק אחד מהקורבנות,
‏- הנחה ששייפר עצמו המשיך לקדם עד 2014 -
‏יצרתי קשר עם רוברט שייפר
‏כשעברתי על תמונות וחפצים של דודי ג'רי ‏ב-2014.
‏זה החזיר את כל הדברים שקרו אז.
‏זה היה 24 שנה לאחר מכן, ‏הוא כבר לא היה ילד בן 19.
‏רציתי לראות איזה אדם הוא.
‏בזמנו, הוא עדיין טען שדיוויד הרג אחד מהם
‏ושהוא הרג אחד והוא זה שסיים עם האשמה.
‏האופן שבו הוא גרם לזה להישמע
‏היה... שדיוויד היה חמום המוח.
‏דיוויד היה מסוכן יותר מרוברט.
‏אז יצרתי איתו קשר.
‏"אתה יודע, רוברט, בילית הרבה זמן בכלא.
‏קראתי הרבה דברים ונשמע שאתה קיבלת את העונש
‏ואם תהיה לך פעם הזדמנות ‏להשתחרר, זה בסדר מבחינתנו."
‏כמעט ריחמתי קצת על הבחור.
‏עשית משהו כשהיית בן 19
‏ואתה ידוע בדבר הגרוע ביותר שעשית בחייך.
‏זה מה שהוא היה ידוע בו.
‏רציתי להגיד לו שאנחנו סולחים לו.
‏- בתוך ימים, ‏רוברט שייפר השיב למכתב של ריצ'רד -
‏רוברט הזהיר אותי במכתב שהפרטים של מה שקרה
‏ב-29 באפריל, 1990
‏היו די גרפיים ושאתכונן,
‏אולי אני רוצה להיות לבד כשאקרא זאת.
‏חשבתי שרוברט יגיד לי אותו הדבר
‏שהיה כתוב באינטרנט.
‏חשבתי שהוא הרג אחד ‏ודיוויד סטיינמאייר הרג את השני
‏אבל במכתב הוא קיבל אחריות מלאה על הכול.
‏הוא אמר לי שהוא ירה בשניהם.
‏- בחקירתי סיפרתי לבלשים
‏- שמר יאנג ומר פרקר ניסו לתקוף מינית.
‏- ברור שזו הייתה תחילת השקרים.
‏- אני לבדי אחראי לרציחות.
‏- הגיע זמני לדבר בכנות בראשונה בחיי. -
‏הוא אמר, "אני עשיתי את זה.
‏אני לא יודע בדיוק למה עשיתי,
‏אבל עשיתי את זה, ‏אין תירוץ בעולם לכך שעשיתי את זה."
‏הוא הודה באשמה.
‏כתבתי חזרה לרוברט.
‏בעצם אמרתי לו שהמצב לא השתנה בשבילנו.
‏בשבילי ובשביל המשפחה מהצד שלי.
‏אנחנו סולחים לו. אנחנו...
‏מה שוועדת השחרור תחליט
‏או מה שמישהו יחליט, זה בסדר מבחינתנו.
‏למה סלחתי לרוברט שייפר?
‏אני מניח שהסיבה האמתית...
‏אם לא אסלח למישהו
‏איך יסלחו לי על משהו שעשיתי?
‏הוא בכלא 28 שנה...
‏על משהו שהוא עשה לילה אחד, ‏שהוא אפילו לא חשב עליו.
‏אני יודע שדוד שלי גם היה סולח לו.
‏כזה היה דוד שלי.
‏- אף שסוף סוף התוודה ‏- שייפר למעשה חשף את הפרטים למשטרה
‏- יותר מ-20 שנה לפני כן.
‏- מה שלא היה ידוע לריצ'רד קייל
‏- הוא ששייפר הודה בשני מקרי הרצח ב-1992. -
‏- מחוז סנט צ'ארלס, משרד התובע -
‏אני לא זוכר כמה זמן שייפר דבק ‏בגרסה הראשונה של האירועים
‏אבל הסיפור שלו התחיל להשתנות ‏כשהמקרה התקדם בבתי המשפט.
‏הבוקר הייתה לך שיחה עם סוזן מק'גרת.
‏היא אמרה לך לא למסור הצהרה או למסור הצהרה?
‏היא ייעצה לי שלא. ‏-לא. בסדר.
‏אתה עדיין רוצה למסור הצהרה? ‏-כן, אני רוצה.
‏בסדר.
‏אחרי שהגשנו את האישום,
‏שייפר רצה לדבר עם המשטרה שוב ‏והוא מסר גרסה שונה.
‏גרסה שלא הייתה הגנה עצמית,
‏שהייתה הודאה ברצח מדרגה ראשונה.
‏כשהגענו לתמרור העצור בסנט פיטר...
‏יאנג ניסה להגיע לידית. ‏אני מניח שהוא ניסה לברוח.
‏אז ידעתי שיהיה יותר משוד.
‏הייתי כמעט בטוח שיירו בהם.
‏למען האמת, סטיינמאייר שאל אותי
‏אם אני אירה בהם ואמרתי לו, "כן".
‏הירייה הראשונה שיריתי, ‏אני לא יודע אם היא פגעה.
‏אבל בשנייה ידעתי שפגעתי
‏כי הייתי קרוב מספיק ‏עד שהיה לי דם על יד ימין.
‏על איזו שעה בלילה אנחנו מדברים?
‏הוא נראה כמעט יהיר.
‏בהחלט לא מתחרט.
‏הרבה פעמים הראיונות הם כמו לעקור שיניים.
‏לא שלו.
‏הוא נראה כמעט גאה במה שהוא עשה.
‏רצתי מפרקר אל המקום שבו יאנג ‏וסטיינמאייר היו.
‏יאנג עדיין היה בתעלה.
‏כשהתקרבתי ליאנג, הוא התחנן שלא אירה בו
‏ואז הוא אמר שלא ראה את פניי מספיק טוב
‏ושהוא לא ילך למשטרה.
‏כבר ידעתי שאירה בו.
‏למה החלטת בשלב זה לירות בו?
‏כי כבר יריתי בפרקר
‏ולא חשבתי שיועיל לי
‏להשאיר את יאנג שם ‏כדי שהוא יוכל להלשין עליי.
‏ידעתי שהוא...
‏כשאני מסתכל בזה, הוא, למעשה,
‏לא נראה מושפע מזה בדרך כלשהי.
‏הוא לא מראה שם רגש.
‏הוא פשוט ממשיך ומסביר
‏איך אחד הגברים ברח והוא ירה בו בגב.
‏- אחרי שהודה בפני המשטרה
‏- שייפר ויתר על זכותו לעורך דין
‏- הודה באשמה וביקש עונש מוות.
‏- בכך, הוא נמנע ממשפט ארוך
‏- והפרטים המלאים של הרצח ‏מעולם לא נחשפו בבית משפט.
‏- נגזר עליו עונש מוות בתוך שעתיים בלבד. -
‏שמתי שלושה כדורים באקדח.
‏שייפר החליט שהוא רוצה לקבל עונש מוות.
‏זה מה שהוא רצה לקבל.
‏אז הוא הודה באשמה ‏וביקש מהשופט לתת עונש מוות.
‏השופט, למעשה, עשה זאת.
‏הייתה לי תחושה שהוא רצה לשלוט במצב.
‏הוא רצה לשלוט באופן שבו המשפט ימשיך
‏וזו הייתה דרך חזקה לעשות זאת.
‏אני לא יודע אם הוא באמת היה צלול בסוף.
‏היה לי כמעט רושם ששייפר היה תחמן
‏רק לצורך היותו תחמן.
‏שלהיות תחמן היה הסוף.
‏מאוחר יותר, הוא טען שהסיבה ‏שבחר אנשים הומוסקסואלים
‏הייתה כי הם לא ישיבו מלחמה ‏כמו מי שאינו הומוסקסואל.
‏אבל אני לא מאמין שזו הסיבה.
‏יש הומוסקסואלים בגובה 1.90 מ' ‏שהם חזקים מאוד
‏וסטרייטים ביישנים מאוד.
‏אני חושב שהוא בחר בהם מתוך שנאה.
‏לדעתו הם היו הומוסקסואלים ולו, ‏זה היה משהו שהוא...
‏מסיבה מסוימת, לא סבל.
‏אני זוכר את אותו היום.
‏קיבלנו שיחה, אשתי נכנסה לחדר הרחצה.
‏אני חושב שעשיתי לבת הזקונים שלי אמבטיה...
‏והיא אמרה, "רוברט הרג מישהו".
‏אמרתי, "אין סיכוי". לא האמנתי לזה.
‏- פיליפ שייפר, אחיו של רוברט שייפר -
‏לא האמנתי לזה.
‏אבל כמעט הבנתי את זה, את הכעס.
‏אני לא סולח על מה שהוא עשה.
‏אני לא מסכים עם זה, ‏אבל אני יכול לראות את זה קורה.
‏אם הילדות שלו הייתה קצת שונה ‏אולי זה היה שונה.
‏רוברט שאל אותי, הוא אמר, ‏"למה אימא לא אוהבת אותנו?"
‏ואמרתי, "אני לא יודע".
‏כי זה נראה כך.
‏כי הילדים האחרים לא קיבלו דבר כזה.
‏הם לא סבלו את זה.
‏אתם יודעים?
‏היינו כמעט רדופים.
‏אני חושב שזו מילה טובה לזה.
‏היו כמה פעמים שאני זוכר שהתעוררתי בלילה
‏והיא סטרה לרוברט, במיטה, בשנתו.
‏אני זוכר שאימא שלי קראה לו "הומו" וגם לי.
‏לא ידעתי מה זה הומו.
‏גיליתי יום אחד, וזה הרס אותי.
‏באמת חשבתי, למה היא קוראת לי כך?
‏עד היום, בשבילי ובשביל רוברט, דיברתי איתו,
‏לפעמים אני עדיין מסתכל במראה ‏וחושב, האם אני נראה נשי?
‏כי למה אימא שלך תקרא לך כך?
‏זה בטח הרס אותו בדרך כלשהי, ‏כי הוא נראה כמוני.
‏ילדים אמריקנים, נכון?
‏בעיקר אם הוא עבר התעללות ‏כשהוא היה ילד קטן.
‏שום דבר לא קרה לי.
‏לרוברט כן, וזה מה שעשה את ההבדל.
‏אני זוכר את הרחוב.
‏בחור אחד, ‏שיש ילדים צעירים בשכונה שבאים אליו
‏לשחק במשחקי וידאו.
‏אנחנו יודעים מה זה אומר היום.
‏כל הילדים הצעירים בשכונה.
‏אני חושב שזה השפיע על רוברט.
‏הייתי אומר שזה התחיל בקיץ של כיתה ד'.
‏בן 12, 13, 13 בערך.
‏בקיץ של כיתה ד', ‏רוברט הכיר אותי לנצלן הילדים.
‏נצלן הילדים הריץ דברים ‏כאילו הוא היה המנהל...
‏בבית לנצלני ילדים, בסדר?
‏היו לו מחירים משלו לכל אדם.
‏היינו שני ילדים בלי עבודה, ‏צעירים מכדי לעבוד.
‏היינו עושים הכול בשביל כסף.
‏בסדר? המניע היה כסף.
‏זה היה נחמד.
‏יכולנו ללכת לפיצרייה ויכולנו לערוך מסיבה.
‏יכולנו לערוך מסיבת פיצה
‏ולהיות שם כל היום ולעשות חיים.
‏ולשכוח מה קרה לנו. הכסף עזר לכול להיעלם.
‏ברור שזה הטריד אותי...
‏כשגיליתי את ההיקף המלא של הניצול של רוברט.
‏עשיתי רק מין אוראלי עם קונדום.
‏ו...
‏נתתי לו לעשות לי מין אוראלי.
‏זה הכי רחוק שנתתי לו.
‏בשביל רוברט, ‏הטבע של זה היה הרבה יותר גרוע,
‏יותר חמור, יותר מטריד.
‏הלכנו למקומות מסוימים ‏כדי לעשות את מעשי המין, בסדר?
‏הייתי מקבל את התור שלי
‏והייתי עוזב את הטנדר, כשהיה תורו של רוברט.
‏לרוברט תמיד היו מאה וחמישים, מאתיים דולר
‏לי היו חמישים או שבעים וחמישה.
‏תמיד חשבתי שרוברט היה טוב יותר ‏במין אוראלי תמורת כסף, ממני.
‏בין אם הוא עשה את זה עם קונדום או בלי.
‏אני מניח שזה מה שחשבתי, אתם יודעים?
‏מעולם לא דיברנו על היבט העסקאות האלה.
‏אני מאמין שזה גרם לרוברט ‏לעשות דברים מזיקים ואלימים.
‏הוא מעולם לא חיבר את זה ‏לירי שלו בשני הבחורים,
‏שזה היה להעלים...
‏או לכפר על הנזק שנעשה לו בחייו.
‏בין אם רוברט ראה את זה או לא,
‏הוא בחר בשני ההומוסקסואלים ‏כי הוא עצמו עבר התעללות.
‏כך בדיוק אני הרגשתי, ‏כך בדיוק הרבה אנשים מרגישים.
‏- בתוך שבועות מקבלת עונש המוות
‏- רוברט שייפר החל תהליך ערעור.
‏- ב-2004 בית משפט פסק שהוא לא הבין
‏- את ההשלכות של ויתור על זכותו לעורך דין.
‏- עונש המוות שלו שונה ‏למאסר עולם ללא שחרור על תנאי -
‏ידעתי שאני שונה
‏ושלא הייתי כמו הבנים האחרים בגילי. ‏כיוון שזה קרה לי ביליתי הרבה מזמני
‏בניסיון להיות עם כל נערה
‏כדי להוכיח לעצמי, ‏או לאחרים, הם אפילו לא ידעו...
‏שזו לא אשמתי, זה לא אני. ‏אני לא הומוסקסואל. זה הוא.
‏אלה הם.
‏ידעתי שחלק מזה היה...
‏קשה להקשיב לו מדבר על ההתעללות.
‏הוא קצת מנותק.
‏כאילו הוא מדבר על סיפור ‏בחיים של מישהו אחר.
‏אני חושבת שהוא ניסה להוכיח לעצמו
‏שהוא נמשך לבנות ולא...
‏כיוון שזה קרה הוא פקפק בהרבה דברים.
‏אני יודעת שהוא לא יכול להתבדח
‏ולקרוא לעצמו... אז המונח היה "הומו".
‏זו המילה שבה נעשה שימוש.
‏אם אמרת לו את זה, הוא היה כועס מאוד.
‏כל אחד בחיי, הם לא האמינו לזה.
‏לא רוברט, לא רוברט שהכרנו,
‏אבל הרבה אנשים לא הכירו אותי ‏היטב כמו שהם חשבו.
‏לא הייתי בעניין של משהו מהצד ובסוד.
‏כל מה שעשיתי היה גלוי.
‏זה היה גלוי.
‏המסכות שלו היו... לא רק אחת.
‏אחת אולי הייתה יורדת קצת, ‏אבל הייתה עוד אחת מתחת
‏ובטח עוד אחת מתחתיה.
‏הוא פשוט שם קירות ומסכות
‏שאני חושבת שלא היה אפשר לחדור.
‏חבשתי מסכה? בטח.
‏לא רציתי שאנשים יידעו מי אני.
‏הייתי הילד שעבר התעללות?
‏לא הצגתי את זה לפני אף אחד.
‏חלק מהדרך שבה חייתי ‏גורמת לי להישמע סוציופת.
‏אני מניח שבהגדרה כך בדיוק חייתי.
‏עשיתי דברים חריגים ‏ואז חייתי חיים נורמליים.
‏- שלושים ותשעה ימים אחרי הריאיון
‏- רוברט שייפר הסכים ‏לענות על שאלות נוספות -
‏מעולם לא היה לי פתרון להתעללות בילד.
‏נקמה? לא, אולי פשוט הכול יצא...
‏והרציחות לא שיפרו את זה.
‏לא. לא גיליתי על הרקע שלהם
‏עד לאחר מכן, לא ידעתי.
‏חשבנו שידענו?
‏בהחלט כן, אבל לא ידענו בוודאות.
‏היה לי אקדח, היה לי אקדח טעון.
‏דברים רעים יקרו כשאתה מנהל אורח חיים פלילי
‏ויש לך אקדח טעון ואתה מתכנן לשדוד מישהו.
‏זה יכול להפוך במהירות לרצח
‏וזה קרה.
‏זה היה אימפולסיבי שיריתי. ‏לא הייתי מוכרח לירות.
‏שייפר החליט שהוא רוצה להשיג עונש מוות.
‏זה מה שהוא רצה לקבל.
‏אז הוא הודה באשמה ‏וביקש מהשופט לתת עונש מוות
‏והשופט, למעשה, עשה זאת.
‏הייתה לי תחושה שהוא רצה לשלוט במצב.
‏הוא רצה לשלוט באופן שבו המשפט ימשיך
‏וזו הייתה דרך חזקה לעשות זאת.
‏התיק נהיה מתסכל מעבר לכל דמיון.
‏חשבתי שאם אודה באשמה ואבקש עונש מוות,
‏זה יביא אור לתיק שלי ‏שאנשים יוכלו להזדהות איתו
‏וזה יאיר אותי באור חיובי.
‏כמו האמרה הישנה, "היזהר במשאלותיך."
‏ביקשתי את זה והשופט נתן לי את זה.
‏אני מתחרט על ההשפעה שהייתה לזה ‏על כל כך הרבה אנשים.
‏משפחת הקורבנות אפילו לא ידעה שזה יקרה.
‏הם גילו זאת מאוחר יותר כשקיבלתי עונש מוות.
‏הם לא הוזמנו לבית המשפט. ‏לא הייתה להם הזדמנות לדבר.
‏בארצות הברית, כשאתה נשפט
‏למשפחת הקורבן יש הזדמנות לדבר.
‏זה נקרא הצהרת השפעת קורבן.
‏יש להם הזדמנות לעמוד שם ‏ולהגיד מה שהם בוחרים לך... ‏ולא הייתי מוכן לזה.
‏אבל גם ידעתי שאני באמת אשם ברציחות
‏ולא יכולתי לעמוד מולם.
‏ולא רציתי לעמוד מולם.
‏התביישתי בעצמי.
‏שדדתי את הקורבנות, ‏אבל הבנתי זאת רק אחר כך.
‏אם יכולתי לדבר עם מישהו,
‏הייתי רוצה לדבר איתו.
‏לא רק הרסתי את חיי משפחות הקורבנות
‏ואת חיי משפחתי, הרסתי את חייו.
‏- שם: דיוויד סטיינמאייר ג'וניור ‏אישום: רצח מדרגה ראשונה/שיבוש -
‏- דיוויד סטיינמאייר ריצה 11 שנה ‏על חלקו בפשע.
‏- הוא לא הגיב לבקשות הריאיון -
‏אם הייתי אומר את האמת מההתחלה
‏אולי הוא לא היה הולך לכלא.
‏יכולתי בקלות לשים אותו ‏בשורת הנידונים למוות על מעשיי.
‏לא רציתי עוד רצח.
‏וזה מה שהיה קורה.
‏אבל הייתי אומר לו "סליחה".
‏כתבתי חזרה לרוברט.
‏אמרתי לו שהמצב לא השתנה בשבילנו.
‏לי ולצד שלי של המשפחה.
‏אנחנו סולחים לו. אנחנו...
‏לא משנה מה ועדת השחרור תחליט
‏או מה מישהו יחליט, זה בסדר מבחינתנו.
‏אני חושב שהוא לא ידע על ההשפעה ‏שתהיה למכתב שלו.
‏זה היה רגע משנה חיים.
‏אני זוכר את יום קבלת המכתב.
‏זה התחיל תהליך שהייתי בדרך אליו
‏אבל הייתי צריך מישהו שייתן לי, ‏לא נגיעה, הייתי צריך דחיפה.
‏והמכתב שלו עשה את זה.
‏אז האדיבות שהוא הראה לי...
‏הובילה אותי לעשות משהו טוב.
‏להגיד את האמת זה לא קל אחרי ששיקרת.
‏אבל להגיד את האמת ‏על רצח שני אנשים, זה חמור מזה,
‏ואני אסיר תודה על שהוא עשה זאת.
‏אסיר תודה.