Nu știu ce e mai rău.
Să fii executat sau să-ți petreci restul vieții în închisoare?
Acum stau în purgatoriu.
Nu mai ai speranță când ajungi aici.
Când ești vinovat, accepți asta.
DUPĂ REINTRODUCEREA PEDEPSEI CAPITALE ÎN SUA, ÎN 1976,
PESTE 8.000 DE PERSOANE AU FOST CONDAMNATE LA MOARTE.
ACEASTA ESTE POVESTEA DEȚINUTULUI CU NUMĂRUL 999866.
Dacă te-ai gândit vreodată să iei o viață, ar trebui să te gândești bine.
Fiindcă, dacă mergi pe acel drum, vei suferi mult.
Poate te crezi dur,
dar nu ești nimic dacă ești criminal.
Ești nimic.
UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Când am intrat, am tras un foc.
Apoi m-am apropiat și am mai tras o dată.
Glonțul i-a străpuns obrazul și s-a înfipt în mandibulă.
L-am împins după un birou și l-am înjunghiat de vreo 25 de ori.
Nu-mi venea să cred. Eram uluit că am ucis pe cineva.
Nu-mi pare rău.
DEPARTAMENTUL ȘERIFULUI DIN DISTRICTUL RANDALL, TEXAS
Am început să-l înjunghii pe bărbatul de pe canapea.
APT PENTRU EXECUȚIE
Asta e Șoseaua 69 spre nord, din Lufkin,
la granița nordică a districtului Angelina.
STEVE COOPER FOST AJUTOR DE ȘERIF
BIROUL ȘERIFULUI DISTRICTUL ANGELINA
Acum 32 de ani,
aproape la minut, cam cinci minute după ora 8:00.
Mergeam în direcția asta în grabă mare,
spre locul faptei de aici.
La asemenea apeluri, acționează adrenalina
și nu mai ai nevoie de cafeaua de dimineață.
Nu pui întrebări. Sari în mașină și răspunzi la apel.
Toată lumea la treabă.
Ne apropiem de marginea orășelului Wells.
E ca atâtea alte orășele din estul Texasului.
Avea sub 1.000 de locuitori pe atunci.
CĂUTAȚI RĂSPUNSURI ÎN VIAȚĂ? HAI SĂ LE GĂSIM ÎMPREUNĂ!
Toată lumea cunoaște pe toată lumea.
Vremea e aproape identică cu vremea din acea dimineață.
Vreme de toamnă. Sezon de vânătoare.
ÎN 1986, DAVID LEWIS A ÎMPUȘCAT-O ȘI A UCIS-O PE MYRTLE RUBY, 74 DE ANI,
ÎN TIMPUL UNUI JAF PRIN EFRACȚIE.
A FOST CONDAMNAT LA MOARTE ÎN 1987
ȘI E ÎNCĂ ÎN DETENȚIA CONDAMNAȚILOR LA MOARTE, 30 DE ANI MAI TÂRZIU.
Ne mutam des când eram tânăr. Texas, Chicago...
Mamă, tată, tați vitregi...
Nu era o familie unită.
Multe certuri.
Nu mi-au acordat multă atenție.
Mi-au dat mână liberă, așa că am devenit un copil rebel.
Aveam o atitudine nepăsătoare. Nimănui nu-i pasă de mine. Mie de ce mi-ar păsa?
Așa că făceam ce voiam, practic, așa mi-am trăit viața.
Mă numesc David Lewis, am 52 de ani.
Sunt aici de peste 30 de ani.
Am fost gonit din casă la 16 ani și am trăit pe străzi.
Îmi puteam câștiga traiul doar devenind hoț,
fiindcă nimeni nu voia să angajeze un băiat needucat de 16 ani,
fără nicio calificare.
Așa că furam. Luam ce voiam.
Cred că aveam 21 de ani,
poate 20 sau 21 când m-am mutat în Lufkin.
E un mic oraș provincial.
Beam mult. Eram alcoolic.
Și fumam „iarbă”.
Am luat LSD, pastile, ciuperci, orice mă făcea să mă simt bine,
dar, când am gustat marijuana, m-am îndrăgostit.
M-a ajutat să scap de realitatea vieții și m-a dus în altă lume,
în altă stare de spirit, unde puteam scăpa de toate.
Când am crescut, am început să beau mai mult.
Când am devenit alcoolic, nu-mi mai păsa de nimic.
Făceam orice voiam
și nu-mi mai păsa de consecințe.
Eu și prietenii mei stăteam până târziu, bând și fumând,
și hotăram să jefuim ceva.
Ce făceau băieții pe atunci...
Case, magazine, în orice puteam intra.
Când trăiești pe stradă,
trebuie să faci ce poți ca să supraviețuiești.
În ziua aia, eu și câțiva prieteni am fost la magazinul de băuturi,
am cumpărat bere și am hotărât să mergem la pescuit.
La pescuit, am găsit niște ciuperci,
le-am mâncat, am băut berea
și, până seara, eram pulbere.
Așa că ei m-au lăsat la bunicul meu, în Lufkin.
Stăteam acolo și îl așteptam,
deoarece mergeam la vânătoare în seara aia,
iar el nu mai apărea.
Când s-a înserat, am luat arma și am plecat singur la vânătoare.
Treceam prin spatele casei dnei Ruby
și voiam să trec prin curte și să merg la un pârâu din spatele casei,
deoarece acolo vin cerbii noaptea.
Când treceam, am văzut fereastra băii deschisă
și n-am văzut mașina nicăieri.
Așa că m-am furișat prin fereastra băii.
Stăteam la ușa care dă în hol, iar holul mergea în două direcții.
În stânga, dădea în bucătărie,
iar, în dreapta, dădea spre două dormitoare.
Am intrat în dormitor și acolo era rastelul cu arme.
Am luat armele și le-am învelit într-o cuvertură.
Când ieșeam, cineva a venit pe hol din living.
Am văzut silueta.
Am ridicat arma și am tras.
Ea s-a întors spre mine și a țipat tare.
Am lovit-o în cap cu țeava armei.
Apoi am aprins lumina și am văzut cine era.
Doamne!
Credeam că e goală casa.
Nu credeam că e cineva în casă.
Am fost șocat, nici nu m-am gândit.
Am luat cheile mașinii și armele și am plecat.
Am lăsat mașina parcată pe marginea autostrăzii.
Stăteam în rulota bunicului,
fumam țigări, beam cafea și mă pregăteam să plec,
când poliția a traversat autostrada.
Am știut imediat că vin după mine, că au găsit-o deja pe dna Ruby.
Mai devreme, plouase și am lăsat urme pe poteca din pădure,
până la rulota bunicului meu.
Iubita bunicului meu a deschis ușa,
iar unul dintre detectivi, imediat ce m-a văzut,
le-a spus celor doi polițiști care erau cu el: „Cred că l-am găsit pe vinovat.”
M-au dus la secție, mi-au pus întrebări, iar eu negam tot.
Dar, când au vrut să-l implice pe bunicul,
am mărturisit, în sfârșit, le-am spus că eu am făcut-o,
că el n-a avut nicio legătură.
M-am gândit că voi fi închis mult timp, poate 30 sau 40 de ani.
Dar, când avocatul meu mi-a spus că vor să obțină pedeapsa capitală,
am zis: „Pedeapsa capitală? Ce-i aia?”
El mi-a zis ce e și am fost șocat.
Nu m-am gândit la pedeapsa capitală când eram liber.
Nici nu știam că avem așa ceva.
Nu m-am gândit deloc la crimă până când am ajuns în celulă.
Am început să mă gândesc la ce am făcut,
la ce mă aștepta și atunci am cedat.
În detenția condamnaților la moarte, nu m-am mai gândit la asta.
Nu m-am mai gândit la ce am făcut până în 2004,
când realitatea m-a lovit cu toată forța.
Atunci mi-am asumat răspunderea.
Orice va fi, voi accepta.
Ori închisoare pe viață, ori execuție, accept orice.
Ce poți face când ești vinovat?
Nu ai speranță, nu te poți ruga, când ești vinovat.
Asta e cutia cu probe de la procesul lui David Lee Lewis,
din 1986.
Nu am mai văzut astea...
din ziua aia.
Ăștia sunt ochelarii pe care îi purta dna Ruby
când a intrat în casă, în seara aia.
Lentila dreaptă și brațul drept lipsesc.
Încă îi avea parțial pe față, când am ajuns la fața locului.
A fost tras un glonț.
Glonțul a intrat pe aici.
A lovit-o în colțul ochiului. Deseori trebuie să te detașezi
de aspectele fizice ale unei asemenea scene,
dacă poți.
Încerci să-ți faci treaba,
să te documentezi și să pregătești totul.
Desigur, întotdeauna te gândești la proces,
oricând ești într-o asemenea situație.
Și...
Apoi te gândești și mai târziu.
Un mare ajutor a fost când am găsit urmele de pași.
Mulajul unei urme de pantof.
E un mulaj foarte bun.
Călcâi, vârf, rizuri.
Mai ales când îl poți împerechea cu pantoful care a lăsat urma.
Ăsta a fost găsit în spatele casei, nu departe de locul pe unde a intrat.
Apoi lucrurile s-au legat.
Când ne-am apropiat de locuința unde Lewis a fost arestat,
am găsit pantofii care corespundeau urmelor.
Uneori, e plăcut să ai noroc.
Nu e ca o amprentă digitală,
dar e o probă indirectă foarte bună.
Hoțul e hoț.
Nu vreau să citez din Biblie, dar, printre cele zece porunci,
îmi amintesc de pe vremuri că e una care spune să nu furi.
Intri doar cu intenția să furi ceva din casă
și se întâmplă ceva îngrozitor, cineva moare și ajunge,
prin diverse niveluri ale infracțiunii, până la cea mai de sus.
Cea care ni se pare cea mai oribilă, crima.
El s-a dus acolo cu intenția să omoare pe cineva?
Nu. Nu mă veți putea convinge pe mine sau pe altcineva de asta.
A murit cineva pentru că el a fost undeva unde nu trebuia să fie?
Da. Un om nevinovat și-a pierdut viața.
Te uiți la toate astea. Avem peste 30 de ani,
mai mult sau mai puțin,
de vieți distruse.
Vieți din închisoare, vieți din afară.
Și totul intră pe masa asta.
În cazul lui David, dovada vinii era copleșitoare.
Aveau mărturisiri și au găsit dovada jafului prin efracție
și locul unde el locuia.
Acuzarea a prezentat dovezi că David Lewis știa și înțelegea...
AVOCATUL LUI LEWIS
...ce face pe tot parcursul comiterii infracțiunii.
Sunt Jon Anderson.
M-am născut și am crescut în Lufkin, Texas.
Practic dreptul aici de 34 de ani
și am fost avocatul lui David Lewis.
Juraților, pentru pedeapsa capitală, la momentul acestui proces,
li se puneau întrebări specifice la stabilirea pedepsei.
Una dintre întrebări era dacă acuzatul știa
și era conștient de comiterea crimei.
Altă întrebare era dacă acuzatul va fi un viitor pericol pentru societate.
Sunt întrebări fără echivoc, la care jurații trebuiau să răspundă.
Problema discernământului,
abilitatea acuzatului de a înțelege ce a făcut...
Astea nu sunt întrebări puse juraților.
MEDIA COEFICIENTULUI DE INTELIGENȚĂ ÎN AMERICA ESTE DE 98.
O SERIE DE TESTE AU STABILIT IQ-UL LUI DAVID LEWIS ÎNTRE 69 ȘI 85.
PRIN URMARE, ESTE DECLARAT CU HANDICAP INTELECTUAL LA LIMITĂ.
JON L. ANDERSON AVOCAT
Când ai pe cineva ca dl Lewis, cu handicap mintal,
chiar dacă îi citești drepturile,
rămâne întrebarea dacă el își înțelege drepturile
și poate lua o decizie informată și inteligentă,
de a renunța la acele drepturi, ca să dea o declarație.
Deci apărarea avea o argumentație solidă,
că el nu era destul de informat și destul de inteligent,
ca să dea o declarație voluntară.
EU, INFORMAT, ÎN CUNOȘTINȚĂ DE CAUZĂ, AM RENUNȚAT LA DREPTURI
ÎNAINTEA ȘI ÎN TIMPUL ACESTEI DECLARAȚII.
Așa că le cer juraților să ia în considerare
și să creadă dificultatea pe care o avea David din punct de vedere intelectual,
să ia în considerare, pe baza lipsei sale de înțelegere,
posibilitatea ca el să răspundă la întrebări în așa fel
încât să primească închisoare pe viață, nu pedeapsa capitală.
Fiul meu s-a născut în 1965.
Am avut o naștere foarte grea.
Am fost în travaliu 72 de ore.
Au fost nevoiți să-l scoată cu forcepsul,
astfel afectându-i creierul și ochii.
Eu, fiind tânără și proastă,
nu mi-am dat seama de asta până nu a mers la școală.
REȘEDINȚĂ PRIVATĂ
Mă numesc Linda Lewis, sunt mama lui David.
Aveam aproape 18 ani când l-am avut.
Aici e David la școală.
E drăgălaș.
În parc, jucându-se cu mingea. Alerga după mingea aia tot timpul.
Îl văd și acum, un mărunțel mergând de-a bușilea.
El și Linda de Crăciun.
Da, era băiatul mamei.
E primul meu născut.
E copilul meu.
Încă e.
Nu-mi pasă cât îmbătrânește sau ce face,
întotdeauna va fi copilul meu.
Și întotdeauna îl voi iubi.
Când avea teme, nu-l puteai face să înțeleagă.
Puteai să stai acolo, să-i explici,
să-i arăți, să-i explici și iar să-i arăți,
dar el nu înțelegea.
Știam că e foarte timid
și neprietenos față de alți copii,
dar nu știam...
Cred că nu am înțeles ce se întâmpla cu el
până nu l-am dus la o școală privată.
Cam după trei luni, mi-au spus că nu pot face nimic pentru fiul meu.
Au vrut să-l duc să-i testeze capacitatea intelectuală.
Atunci am aflat că are probleme.
Și nu puteam face nimic în privința asta,
doar să încerc să-l țin departe de necaz și să-l învăț ce e bine și ce e rău.
Am făcut o treabă bună în mare parte.
Știu doar că toți îl consideră un monstru, dar nu e.
E un om foarte iubitor și blând.
REVINE ACUZAȚIA DE CRIMĂ
„David Lewis a primit pedeapsa capitală marți seara,
de la jurații care l-au găsit vinovat de omor calificat,
în cazul morții lui Myrtle Ruby, de 74 de ani, din Wells.”
Asta a fost de mult.
El e încă viu, după 30 de ani. Asta e incredibil.
Mă numesc Rhonda Oaks.
Am fost jurnalistă la Lufkin Daily News.
Am făcut asta mai bine de 20 de ani.
Născută și crescută în Lufkin, Texas,
sunt mândră să fiu a șaptea generație ca rezidentă în districtul Angelina.
Întotdeauna a fost o comunitate mică și foarte unită.
Oamenii sunt foarte credincioși și ai încredere în toți.
O crimă ca asta îți reamintește că nu poți avea încredere în toți.
„Șeriful a spus că dna Ruby a fost ucisă de un glonț dintr-o pușcă de calibru 22.
Se pare că dna Ruby a fost ucisă când a surprins un hoț,
după ce s-a întors acasă de la biserică, la ora 21:00.”
Rareori vedem asemenea crime.
A fost un eveniment șocant, deci a stârnit mult interes.
Nu te-ai aștepta să se întâmple o asemenea crimă.
Jurații au fost foarte serioși și concentrați
asupra deciziei dacă el avea handicap mintal. Știau că era vinovat.
Au ascultat ambele variante ale evenimentelor
și au încercat să ia o decizie imparțială.
Privind în urmă, nu cred că el părea să aibă remușcări.
În mintea mea, cineva care are handicap mintal
poate sparge o casă, poate fura niște arme,
poate chiar să lovească victima în cap cu arma,
să o lase inconștientă.
Dar, când alegi să împuști pe cineva în cap, asta nu e...
O persoană cu handicap mintal ar fugi de acolo.
El a ales să nu facă asta.
A ales să-i ia viața.
Cred că asta l-a pus într-o categorie de criminali
pe care nu am mai văzut-o în estul Texasului.
Cred că a fost o faptă comisă cu sânge-rece.
Oamenilor le place să creadă că diagnosticul de handicap mintal
e ca și cum îți rupi mâna, îi faci radiografie,
găsești fractura și știi că ai un braț fracturat.
Nu așa merge cu retardul mintal.
E un diagnostic în continuă schimbare, se mișcă.
E multă discriminare, sunt multe mituri și neînțelegeri,
care stau în cale, mai ales în domeniul dreptului penal.
GHIDUL APĂRĂRII CLIENȚILOR CU RETARD PSIHIC
Sunt dr. Richard Garnett.
Lucrez în domeniul handicapurilor din 1968.
Am lucrat la cazul lui David Lewis în 2006, când mi s-a cerut să vin
și să-i evaluez dosarul și toate materialele...
PSEUDORETARD
...de la evaluări ale situațiilor anterioare,
din școli, la psihologi...
HANDICAP DE ÎNVĂȚARE
Materialele scrise despre el atunci arată clar
că era diagnosticat cu retard mintal.
DEFICIENȚĂ MINTALĂ 68 LIMITA 76
ÎN 2002, CURTEA SUPREMĂ A DECLARAT ILEGALĂ
EXECUȚIA CELOR CU HANDICAP MINTAL.
DEFINEAU HANDICAPUL MINTAL CA UN IQ SUB „APROXIMATIV 70”.
ÎN 2006, DUPĂ APROAPE 20 DE ANI ÎN DETENȚIA CONDAMNAȚILOR LA MOARTE,
DAVID LEWIS A FĂCUT APEL CONTRA SENTINȚEI SALE.
MANTIA COMPETENȚEI
Să zicem că testezi pe cineva și scoate un scor de 70.
Asta e limita, iar, dacă e dedesubt,
ești retardat.
Dar nu așa se face.
Te uiți la asta și la celelalte materiale,
te uiți la nivelul la care e acea persoană,
pui totul cap la cap și vezi
dacă susține diagnosticul de retard mintal.
Partea asta poate că nu, asta poate că da.
Despre partea asta nu știi, iar asta sigur nu susține.
Deci asta e bătălia la tribunal.
Dacă asta spune că testul meu a indicat un IQ de 69,
procurorul va spune: „Procuratura a făcut trei sau patru teste
și toate au fost între 75 și 80, deci nu se poate.”
Asta pentru că nu sunt testele corecte, nu sunt date de cine trebuie,
nu sunt făcute în condiții corecte.
Ale mele au fost.
Și cred că sistemul a trimis deja acești oameni în instanță,
le-a dat pedeapsa capitală pentru omor calificat.
Vor să facă asta.
ACUZATUL ÎNȚELEGE RAȚIONAL ȘI FAPTIC PROCEDURILE CONTRA LUI.
Dacă judecătorul a fost convins că David avea handicap mintal,
atunci cred că răspunsul automat ar fi fost să anuleze pedeapsa capitală
și să o schimbe în închisoare pe viață fără posibilitatea eliberării.
Totuși, s-a considerat că nu ne-am susținut cazul.
JURAȚII AU CONSIDERAT CĂ LEWIS A COMIS CRIMA CU BUNĂ ȘTIINȚĂ.
E încă viu, deci trebuie să fi fost făcute câteva apeluri.
Însă au considerat că nu am prezentat cazul adecvat,
ca să demonstrăm că are retard mintal.
Dacă primea închisoare pe viață fără posibilitatea eliberării,
cred că familia ar accepta asta. Dacă jurații și judecătorul considerau
că asta e cea mai bună soluție pentru crimă.
Nu cred că vreunul dintre noi vrea ca acest om să moară.
Trebuie să se facă dreptate.
Mă numesc David Ruby.
Sunt nepotul lui Myrtle Ruby.
Ea a crescut în zona asta.
Mergeam împreună la biserica metodistă Falvey.
Când s-a întâmplat tragedia cu mătușa Myrtle, tocmai mă mutasem din St. Louis
și am fost sunat de mama.
Cineva intrase în casa mătușii Myrtle.
A venit acasă de la biserică și era întuneric, desigur,
a intrat în casă și l-a speriat pe individ,
așa că acesta a tras și a omorât-o.
Asta tot nu are niciun sens.
Mătușa Myrtle era pensionară. De ce nu a zis persoana aia:
„Scuze, o să plec din casa ta.”
Doar ea nu l-ar fi bătut.
Dacă voia să fure ceva, de ce nu a luat și a plecat?
ASTA E ÎN AMINTIREA MEA
Știu că verii mei încă suferă din cauza asta.
Cum să nu sufere?
I-a devastat, ar devasta orice copil,
orice vârsta ar avea, nu contează.
E mama ta.
Când m-am născut, mama m-a născut cu greutate.
Mi-a provocat un ușor retard.
De asta mi-e greu să învăț.
Nu îmi păsa de școală.
Părerea mea este
că problema nu e capacitatea lui intelectuală,
ci pericolul pentru societate.
Fie că ar fi fost nebun cu acte sau un om normal,
pentru mine nu contează,
deoarece vrem să îndepărtăm din societate oamenii periculoși.
În fine, nu cred asta.
ÎN TEXAS, INCULPAȚII PRIMESC PEDEAPSA CAPITALĂ
DACĂ SUNT CONSIDERAȚI UN VIITOR PERICOL PENTRU SOCIETATE.
SENTINȚA SE DĂ ȚINÂNDU-SE CONT DE ACTIVITATEA LOR INFRACȚIONALĂ.
Când mi-au spus că dl Lewis era suspectul,
m-am gândit: „De ce omul ăsta e încă liber?”
David Lewis era cunoscut pentru jafuri.
Era cunoscut și pentru că se droga, pentru furturi...
Avea un istoric de activități infracționale.
Sunt sergentul Ruben Gonzalez și lucrez la poliția din Oyster Creek.
CU DOUĂ LUNI ÎNAINTEA UCIDERII LUI MYRTLE RUBY,
INSPECTORUL GONZALEZ A ANCHETAT UN JAF CU VIOLENȚĂ ÎN ORAȘUL FREEPORT.
Pe 1 septembrie 1986,
am primit un apel, cineva a fost înjunghiat într-un bloc, pe bulevardul F.
Îmi amintesc că era o noapte senină.
Înjunghierea s-a petrecut în timpul jefuirii unui autovehicul.
Reclamantul a ieșit, l-a văzut pe suspect între mașini,
a observat poșeta soției
în fața lui, cu portiera mașinii deschisă.
Când reclamantul a țipat la suspect,
acesta s-a ridicat și l-a înjunghiat în abdomen.
Am parcat aici, în același loc.
Polițistul era parcat în spatele autovehiculelor,
iar ambulanța era în spatele lui.
Sper că nu au câine.
După ce am terminat investigația inițială aici, la casă,
am început să merg prin cartier,
să vorbesc cu oamenii, să le fac o descriere
și să văd dacă își amintesc de cineva care arăta așa.
Dar descrierea se potrivea multor oameni.
Apoi, după vreo două zile,
am fost sunat de dl A.L. Thompson în legătură cu înjunghierea.
DL A.L. THOMPSON ERA UNCHIUL LUI DAVID LEWIS.
Aici sunt eu cu cei doi frați ai mei și sora mea.
A.L., eu, sora mea și Danny, fratele meu.
Nu zâmbesc în poză pentru că stau lângă A.L.
Fiul meu îl idolatriza pe omul ăla.
Îi călca pe urme.
David avea poate 10, 11 sau 12 ani.
A.L. povestea despre un om pe care l-a bătut măr,
despre cel pe care l-a înjunghiat, despre cel împușcat,
dar el nu a făcut așa ceva.
Însă fiul meu credea că a făcut-o
și cred că s-a gândit că e acceptabil.
Fratele meu l-ar fi putut ajuta.
Dar, în loc să aleagă calea cea bună, a mers pe calea cea rea
și l-a învățat lucruri pe care nu trebuia să-l învețe.
Întrucât David nu era capabil psihic
să se gândească la consecințele faptelor,
iar A.L. părea să tot scape basma curată, cred că s-a gândit că e în regulă.
Fiul meu și-a asumat întotdeauna vina pentru orice, chiar dacă nu era cazul.
Întotdeauna.
Și a fost la închisoare pentru lucruri pe care știu sigur că nu le-a făcut.
Pe care știu că le-a făcut fratele meu, A.L.
De asta l-am întrebat cine era cu el când a făcut ce a făcut.
Mi-a spus că nimeni.
Tot sper că, în cele din urmă, îmi va spune adevărul despre seara aia.
Dar fratele meu l-a învățat că nu trebuie să pârăști.
Nu pârăști pe nimeni, punct.
A sunat la poliție din senin.
Nu-l cunoșteam pe dl Thompson.
De fapt, nici nu mi-a dat o adresă.
Mi-a spus doar că nepotul lui a venit la el acasă, transpira abundent, era obosit,
avea puțin sânge pe mână
și i-a spus dlui Thompson că tocmai a înjunghiat pe cineva.
Cu informația pe care mi-a dat-o el, după ce am verificat-o,
a fost suficient ca dl Lewis să fie arestat.
David nu a vrut să vorbească la început.
I-am citit drepturile doar ca să știe
că voi vorbi cu el despre asta.
Nu voia să-mi dea prea multe informații.
Am zis: „Îți spun ce s-a întâmplat și tu spui dacă ai făcut-o.”
I-am povestit cum s-a întâmplat infracțiunea.
A FURAT O POȘETĂ
„Asta s-a întâmplat, tu ai făcut-o. Ai fugit acasă la unchiul tău.”
ÎNJUNGHIAT ÎN ABDOMEN
„...transpirat, obosit, cu sânge pe mână...”
Singura înjunghiere din Freeport, în seara aia.
UN CUȚIT ȘI A FUGIT
Nu i-am spus niciodată că a făcut-o. Nu i-am spus niciodată că nu a făcut-o.
„Acum de tine depinde dacă o să-mi spui ce s-a întâmplat.
Vreau să-mi spui versiunea ta.”
Tot ce a spus, când se uita la mine, a fost: „Bine.” Atât.
Zice: „Nu mai spun nimic.” „Bine”, zic.
În opinia mea, când a spus „Bine”, a fost o declarație.
DAVID LEWIS A ÎMPUȘCAT-O PE MYRTLE RUBY
ÎN TIMP CE AȘTEPTA SĂ FIE JUDECAT PENTRU ÎNJUNGHIEREA DIN FREEPORT.
DECLARAȚIILE ULTERIOARE LA PRIMA INFRACȚIUNE
AU FOST FOLOSITE CONTRA LUI LEWIS LA PROCESUL PENTRU CRIMĂ.
Când am aflat că poliția
avea o declarație despre o înjunghiere, fără legătură cu crima,
care se pare că a fost comisă de acuzat înainte să vină în districtul Angelina,
pot spune că m-am albit la față.
Am fost extrem de furios.
Declarația a fost luată într-un moment
în care fusesem deja numit avocatul lui David Lewis...
LEWIS A RECUNOSCUT ÎNJUNGHIEREA UNUI BĂRBAT CU TREI LUNI ÎNAINTE.
...deci sunt înregistrat ca avocatul lui.
Legea spune că, dacă e luată o declarație
după ce acuzatul are un avocat,
acea declarație trebuie aprobată de avocatul acuzatului.
DECLARAȚII ADMISE ÎN PROCESUL LUI LEWIS.
Nu am fost anunțat de vizita lor.
N-am fost anunțat de intenția lor de a lua o declarație.
AVOCAȚII APĂRĂRII AU SPUS CĂ POLIȚIA A LUAT DECLARAȚIA INCORECT.
Declarația a fost admisă ca probă și nu pot să nu mă gândesc
că asta i-a influențat pe jurați, care l-au văzut ca pe un viitor pericol.
JURIUL AFLĂ DE ÎNJUNGHIERE.
Dacă ai un eveniment în viața unui om care implică violență,
atunci, asta poate arăta de ce e capabil acel om
și ce poate face în viitor.
Dar, dacă ai altă faptă violentă, fără legătură cu cazul,
atunci, juraților le e mult mai ușor să-și imagineze
că acea persoană va fi un viitor pericol pentru societate,
răspunzând afirmativ la această întrebare.
LA PROCESUL SĂU PENTRU CRIMĂ,
DECLARAȚIA LUI DAVID DESPRE ÎNJUNGHIERE
A FOST ADMISĂ CA PROBĂ OBȚINUTĂ LEGAL.
JURAȚII L-AU CONSIDERAT PE DAVID UN VIITOR PERICOL
ȘI L-AU CONDAMNAT LA MOARTE.
LA 90 DE ZILE DUPĂ PRIMUL INTERVIU,
DEPARTAMENTUL DE JUSTIȚIE DIN TEXAS A APROBAT
AL DOILEA INTERVIU CU DAVID LEWIS.
Pe 1 septembrie 1986, am primit un telefon în legătură cu înjunghierea.
Reclamantul a ieșit, a văzut suspectul între mașini,
suspectul s-a ridicat și l-a înjunghiat în abdomen.
Da...
Au folosit asta contra mea la proces.
Jefuiam altă casă
și cineva dormea pe canapea, apoi a ieșit
și a venit prin spatele mașinii.
N-am putut decât să scot cuțitul și să-l înjunghii, apoi am fugit.
Eram un mardeiaș violent,
care nu dădea doi bani pe nimeni în afară de sine.
Când mama m-a întrebat, i-am spus că n-am făcut-o,
nu știam nimic despre asta.
Apoi...
Cred că prin 2008 sau 2009,
i-am spus că eu am făcut-o.
Cred că e unul dintre motivele pentru care nu mă mai vizitează.
Pentru că am mințit-o, am dezamăgit-o.
Fapta asta a afectat-o așa de mult,
încât nu am vrut să-i spun despre cealaltă.
În cele din urmă, am fost nevoit.
Era o greutate prea mare pe umerii mei și a trebuit să mă eliberez.
A.L. se lăuda despre un om pe care l-a bătut măr
și de unul...
David nu era capabil să se gândească la consecințele faptelor lui.
A.L. părea să tot scape basma curată. Cred că s-a gândit că e în regulă.
Da, probabil că am avut multe influențe negative în copilărie.
Alcoolici, fumători de „iarbă”.
Te iei după ei, dar nu am scuze pentru faptele mele.
Am făcut-o, sunt vinovat.
A.L. a fost idolul meu, eroul meu.
Era cel mai tare nelegiuit. Așa voiam să devin când mă făceam mare.
Cred că de asta am devenit un mardeiaș, un nelegiuit, un golan.
El era un nelegiuit, motociclist, un dur.
Nu fura, nu jefuia și nu omora. Nu făcea așa ceva.
Eu furam când eram copil.
Furam din magazine bomboane și altele.
Vedeam o pereche de teniși în magazin,
îi încălțam, legam șireturile și plecam, fiindcă mi-i doream.
În timpul anchetei, am primit un telefon de la dl A.L. Thompson.
Mi-a spus doar că nepotul lui a venit la el acasă
și i-a spus dlui Thompson că a înjunghiat pe cineva.
N-am știut asta. N-am știut că m-a reclamat la poliție.
Să vă spun ceva!
În închisoare, nu vrei niciodată să fii pârâciosul.
Niciodată.
E mai rău decât să fii pedofil.
Dar unchiul tău te-a pârât.
Știu. Asta doare.
Materialele scrise despre el atunci arătau clar
că era diagnosticat cu retard mintal.
Sunt multe discriminări, multe mituri și neînțelegeri,
care stau în cale, mai ales în domeniul dreptului penal.
Când ai pe cineva ca dl Lewis, care are handicap mintal,
rămâne întrebarea dacă el își înțelege drepturile sau nu
și poate lua o decizie informată și inteligentă de a renunța la drepturi
pentru a da o declarație.
Da, e cam târziu să folosesc asta acum.
Ei au spus că nu sunt retardat, deci presupun că nu sunt.
Nu contează ce zic jurații, judecătorul sau procurorul.
Când vor să te înfunde, te înfundă.
Sigur, înțeleg asta, pentru că sunt vinovat.
Dacă eram în locul lor, aș fi gândit la fel.
Când e vorba de crimă și de faptul că ești criminal,
nu ai nicio scuză.
Știi ce faci.
Chiar dacă aveam handicap, știam ce fac.
Sigur, am handicap mintal și eram beat, sub influența ciupercilor.
Dar mai contează?
Am apăsat pe trăgaci și am omorât pe cineva.
Și nu mai pot înapoia acea viață.
Nici dacă îmi vor lua viața nu mai pot înapoia acea viață.
AVOCATUL LUI DAVID SUSȚINE CĂ EL NU ESTE NICI APT PSIHIC,
NICI CAPABIL SĂ SE APERE SINGUR.