"Hvad nu hvis?" Det spørgsmål stiller jeg hver dag.
Hvad nu, hvis jeg ikke gik ind og dræbte ham?
Hvad nu, hvis jeg ikke havde skudt?
Man plager sig selv med de spørgsmål.
Det er stort set det, livet er herinde.
Selvransagelse og...
...tanker om det, der sker,
det, der ikke skete, og det, man ønsker ville ske.
SIDEN GENINDFØRELSEN AF DØDSSTRAFFEN I USA I 1976
ER OVER 8.000 PERSONER BLEVET IDØMT DØDSSTRAF
DETTE ER HISTORIEN OM DØDSGANGENS FANGE NUMMER 01306201
Mit navn er Justin Wiley Dickens.
Jeg blev dømt for mord samt et røveri og drab.
Jeg blev dødsdømt.
EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Jeg gik hen og affyrede et skud, og så et skud til, da jeg kom tæt på.
Hun blev skudt i kinden, og kuglen stoppede i kæben.
Jeg jagtede ham om bag et skrivebord og stak ham omkring 25 gange.
Jeg kunne ikke fatte, at jeg lige havde myrdet nogen.
Det angrer jeg ikke.
Jeg begyndte at stikke fyren på sofaen.
JAMES V. ALLRED-ENHEDEN IOWA PARK I TEXAS
I 1995 KOM JUSTIN DICKENS PÅ DØDSGANGEN
FOR ET MORD, HAN BEGIK, DA HAN VAR 17 ÅR
DICKENS HAR ALDRIG FRALAGT SIG ANSVARET FOR DRABET
MEN HAN HAR ALTID HÆVDET, AT DET KUN ER EN DEL AF HISTORIEN
Jeg blev født i Amarillo i Texas i juli 1976.
Jeg blev født to måneder for tidligt, fordi min mor tog kokain.
Vi havde det ofte svært,
men mine forældre holdt sammen, indtil jeg var 13.
Så gik de endegyldigt fra hinanden, og så...
Ja, så blev det bare problematisk.
Jeg gik på gaderne med min mor.
Hun var en hjemløs narkoman, der begik småtyverier i butikker,
og vi tog stoffer sammen og røg i fængsel sammen.
Vi kom ud og gjorde det igen og igen og igen.
Dallas Moore var en lokal tatovør, og han var en charmerende fyr.
En smart fyr med gode talegaver, der fik alle så tæt på som muligt.
Jeg var fortabt som barn og ledte efter en faderfigur.
Jeg lod mig drage af ham og blev nærmest hjernevasket af ham.
Martha var Dallas Moores forlovede.
Hvis de ikke var så hårde stofmisbrugere,
ville de have været gode venner.
Jeg mødte Dallas og Martha, da jeg var omkring 15 år.
Efter min ven og jeg havde stjålet en masse hash...
...spurgte jeg Dallas Moore, om han ville købe det.
De holdt en stor kokainfest.
Alle tog kokain.
Jeg sagde, at jeg ikke ville prøve, fordi min mor var narkoman,
og jeg havde set, hvad nåle gør ved folk.
Men han sagde, at det var mentalt. Det var ikke fysisk,
så han fik mig til sidst til at sniffe kokain.
En dag eller to senere efter bare at have hygget os og drukket
fik han mig knækket og overtalte mig til at injicere kokain.
Efter at have sprøjtet kokainen ind sniffede vi aldrig igen.
Jeg var bare nærmest fortabt.
MARTS 1994
Da jeg var 17, festede vi i en hel uge.
Dallas gik ud som et lys.
Han sov i sengen,
og Martha gik i lommen på ham og tog en pose kokain.
Hun tog en masse af det selv,
og inden solen stod op, var hun gået i panik.
Hun bad mig og min partner, Craig Pennell, om at køre hende rundt
for at sælge noget og få penge til at betale Dallas, før han vågnede.
Som narkoman tænker man kun på stoffer.
Konsekvenserne er ude af syne. Det tænker man ikke på.
Vi fik ikke solgt noget.
Vi tre endte med at tage resten af kokainen.
På vores sidste stop, før vi satte Martha af,
hørte vi, at Dallas Moore var efter os med en pistol.
Da Dallas fandt mig, var klokken omkring 2.00.
Jeg sov på Craigs sofa.
Jeg vågnede med en kniv mod halsen.
En lokal narkoman, Eddie Ramos, var sammen med ham.
De talte om, hvordan de skulle dræbe mig.
Craig kom ind, og Dallas begyndte at tæve os
og slog os med en pistol.
Han sagde, at vi skulle komme med ham over til hans hus.
Vi tog derover, og han gav mig stort set hele skylden.
Han sagde, at jeg skulle tage Martha med til Amarillo Boulevard
og være hendes alfons, mens hun prostituerede sig for at skaffe pengene.
Men da jeg sagde ja...
...brækkede han min næse og slog mig næsten ud.
"Ville du lade Martha sælge sig selv?"
Han sagde, at jeg skulle skaffe hans penge.
Han pegede på en skimaske, han havde hængende på væggen.
Når han får problemer, klarer han det med en skimaske,
og han sagde: "Jeg forventer, at du gør det samme.
Jeg er ligeglad med, hvad du gør. Du skal bare skaffe mig mine penge."
Craig og jeg kørte derfra i Craigs vogn.
Det eneste sted, hvor jeg kunne få en pistol, var hos min oldefar.
Han boede langt ude på landet.
Så vi kørte tilbage ind i byen, og jeg sagde "stop her" og "stop her"
for at finde noget, vi kunne gøre,
men han kendte et sted ved sine bedsteforældres hus.
Vi kørte gennem Amarillo.
Vi kom til pantelåneren og smykkeforretningen på Mockingbird Lane.
INDENFOR VAR BUTIKSEJER JIM JACOBS OG KUNDEN FRANCIS "ALLEN" CARTER
FINE SMYKKER
Når jeg ser tilbage på det nu, kunne ingen forudse, hvad der ville ske,
men dagen føltes forkert. Dagen føltes bare forkert.
Jeg gjorde det,
fordi jeg var mere bange for Dallas end for de strafferetlige konsekvenser.
Jeg gik hen til døren, og der var en dørtelefon.
RING
De så mig derinde og lukkede mig ind.
Jeg sagde, at jeg skulle giftes og gerne ville prøve en ring.
De vendte ryggen til mig, og da de gjorde det...
...trak jeg pistolen frem.
Jeg sagde: "Ned på jorden. Det er ikke for sjov. Jeg slår jer ihjel."
Hr. Jacobs lå, hvor jeg ikke kunne se ham.
Hr. Carter lå mellem de to diske med ansigtet rettet mod mig
halvanden meter fra mig.
Jeg gik kold.
Jag var ude på dybt vand.
Jeg skulle bare have sagt: "Få hænderne op, giv mig penge, og luk mig ud." Men det er let at sige bagefter.
Pludselig gav hr. Carter mig en skuldertackling...
...og væltede mig.
Det var bare en lynhurtig tackling.
Han sagde ingenting.
Han hamrede mig mod væggen.
Jeg faldt sammen og affyrede et skud, der ramte ham i overkroppen.
Jeg gled ned ad væggen med min pistol pegende op i luften sådan.
Han greb pistolen og lænede sig over mig,
og da han rykkede i pistolen, røg kuglen gennem hans hånd
og ramte ham i panden.
Jeg tænkte: "Åh, nej..."
Hr. Jacobs løb ud ad sidedøren.
Jeg ville ud af hoveddøren.
Jeg skød de sidste to skud ind i låsen
og ramte forbi.
Jeg brugte hovedet og sparkede.
Jeg kunne ikke komme ud.
Så jeg løb ud ad bagdøren. SMYKKER OG PANTELÅNER
Jeg kiggede til venstre, og Craig kørte uden mig.
Han så på mig, og der var øjenkontakt, og han kørte bare.
Jeg tænkte: "Sådan går det bare altid for mig."
Jeg løb.
Jeg kunne ikke fatte, at jeg lige havde myrdet nogen.
Den tanke kørte bare rundt og rundt inde i hovedet på mig.
Jeg tænkte ikke: "Slipper jeg af sted med det?" Ingenting. Jeg var... Jeg var rystet.
TRE DAGE EFTER RØVERIET
BLEV JUSTIN DICKENS ANHOLDT AF POLITIET I AMARILLO
Justin, kan du identificere dig?
Jeg er betjent Campos, og det er betjent Montano.
-Hvad er dit fulde navn? -Justin Wiley Dickens.
Fint.
De sagde: "Vi ved, hvad der skete. Din partner, Craig Pennell, er herovre.
Han har fortalt os det hele."
Jeg begyndte at græde og sagde: "Undskyld. Jeg ville ikke dræbe nogen.
Jeg ville ikke dræbe nogen." Jeg lod det blive ved det.
Kan du begynde fra begyndelsen? Var det planlagt?
Det var ikke planlagt.
Jeg vidste ikke, at der var dødsstraf,
men jeg vidste, at jeg havde... store problemer.
VED DICKENS' RETSSAG PRÆSENTEREDE ANKLAGER JAMES FARREN NÆVNINGENE
FOR EN ANDERLEDES UDLÆGNING AF BEGIVENHEDERNE
RETSBYGNINGEN I RANDALL COUNTY
ANKLAGER
Røveriet og drabet i smykkeforretningen på Mockingbird Lane
blev begået den 12. marts 1994.
Det var min første store sag efter udnævnelsen til offentlig anklager.
Justin Wiley Dickens var en ustabil type.
Jeg tror, at han led af en form for Napoleon-kompleks.
Han vidste, at han ikke var så stor.
Han kompenserede for det ved at spankulere omkring og prøve at demonstrere,
at han var en stor, slem, farlig fyr.
Med hensyn til hans... rationalisering,
hans begrundelse for at begå røveriet, nemlig hans frygt for Dallas Moore...
Jeg tror, at det sker med de fleste løgne.
Man blander lidt sandhed med løgnen og gør det mere troværdigt.
Jeg tror, at det snarere var en ydmygelse end tæsk, han fik.
Jeg tror, at det påvirkede ham meget at blive ydmyget foran andre mennesker,
der kendte ham, for han var meget opsat på at overbevise alle om,
at han måske ikke var fysisk stor, men han var en farlig fyr.
Ham lagde man sig ikke ud med.
Jeg mener, og jeg synes, at beviserne demonstrerede det,
at det var det, der skete under røveriet på Mockingbird Lane.
Francis Allen Carter prøvede at tale med ham
og overtale ham til at opgive røveriforsøget.
"Læg pistolen. Gør det ikke. Du ødelægger dit liv.
Lad os tale om det. Du vil ikke gøre det her."
Dickens reagerede, som han altid gjorde. Med vold.
Han skød og dræbte Francis Allen Carter.
En del af Dickens' forsvar var, at Francis Allen Carter
fremprovokerede hans brug af våbnet.
Et af de spørgsmål, som nævningene skal svare på, er,
om ofret fremprovokerede den tiltaltes gerninger.
Hvis svaret er ja, kan man ifølge loven ikke idømme den tiltalte dødsstraf.
Det kan ikke passe, at de sloges, mens han blev skudt.
Det ville være umuligt, at det, som han beskriver, fandt sted,
uden at han var smurt ind i blod.
De retstekniske beviser tyder på, at der var afstand mellem ham
og Francis Allen Carter, da de skud blev affyret.
Jeg tror ikke, at Jacobs så et slagsmål.
Han gik nok bare ud fra, at det ville ske.
Da han rejste sig,
havde han kun en tanke i hovedet, og det var at flygte ud af døren.
Jeg tror, at det fik Dickens til at gå i panik og trykke på aftrækkeren.
Det var ikke et angreb fra Francis Allen Carter.
Justin Wiley Dickens fortjente den dom, han fik af nævningene.
Han fortjente dødsstraffen på grund af den type person, han var,
og på grund af det, han gjorde, men også på grund af ofret,
som han valgte at tage fra os.
Francis Allen Carter var et af de mest eksemplariske mennesker,
jeg nogensinde har hørt om, og Dickens frarøvede os alle det.
Jeg hedder Barbaralee Blair.
Jeg underviste sammen med Allen fra 1978 og indtil hans død i 1994.
Jeg hedder Kim Leal. Jeg var elev i hr. Carters engelsktimer.
Jeg er siden da begyndt at undervise i engelsk i det samme klasseværelse,
hvor jeg havde engelsk med hr. Carter.
Allen var en kompleks,
dynamisk, interessant, modstridende,
forvirrende mand, der elskede børn.
Han ser meget ung ud. -Det var han. -Det var han.
Han var teknisk set 50 år, men han opførte sig ikke som en 50-årig.
TIL MINDE OM F. ALLEN CARTER
De børn, han hjalp mest, var de børn, der faldt gennem revnerne i systemet.
Der var ingen revner for Allen.
De, der måske ikke ville klare det, klarede det på grund af Allen Carter.
Han havde altid et godt blik for de svageste.
Han ville bare ikke lade det gå galt for et barn.
SMYKKER OG PANTELÅNER, MOCKINGBIRD
Den aften, da vi først hørte om det, vidste ingen, at der var begået et røveri,
eller at han var blevet skudt.
Vi vidste kun, at han var død.
Men næste dag i skolen begyndte detaljerne at komme frem.
Jeg kan huske, at alle lærerne i lærerværelset
talte om, hvordan Allen ville have reageret.
Hvad ville Allen gøre ved et bevæbnet røveri?
Hvad ville du gøre? Hvad ville jeg gøre?
Ingen af os kunne forestille sig, at Allen ville konfrontere en person med en pistol.
Stærk. Dynamisk.
Alle de beskrivelser passer,
men jeg kan ikke se Allen angribe en mand med en pistol.
Det er ikke hans stil eller hans natur.
Sådan ville han ikke opføre sig.
Men jeg kan se ham tale med al sin styrke og kraft
og vilje for at få den unge fyr, uanset hvem han var,
til at se, hvad han havde gang i.
Det er uacceptabelt. Det er ikke i orden.
Allen ville have forventet, at barnet gav efter og forstod
og indså det, men det var jo ikke det, der skete.
DET HÆNDELSESFORLØB, ANKLAGER FARREN PRÆSENTEREDE,
BESKREV DICKENS SOM EN VILLIG OG BESLUTSOM BØDDEL
FORSVARET SKULLE BEVISE, AT DET VAR FORKERT FOR AT HOLDE HAM VÆK FRA DØDSGANGEN
ÅBEN
Mit navn er Rus Bailey. Jeg var forsvarer i Justin Wiley Dickens-sagen.
Justin lod til at være en ret anstændig, ung mand.
Jeg siger ikke, at han var vidunderlig efter det, der skete,
men jeg kunne godt lide ham.
-Hvordan går det? -Fint, tak.
-Godt. -Mange tak.
Når der er tale om en drabssag, er det højst sandsynligt,
at de vil have dødsstraf.
FORSVARER
Derfor går de efter overlagt mord.
Det første, vi gjorde, var at erkende uagtsomt manddrab,
som er en mindre forseelse i tiltalerne mod Justin.
Spørgsmålet her er, om Justin virkelig havde til hensigt at dræbe hr. Carter,
fordi han havde lyst til det, eller fordi han ville.
Hr. Farren læste de samme rapporter, som jeg gjorde.
Det kan realistisk set kun have fundet sted på denne måde.
SMYKKEFORRETNINGENS GRUNDPLAN
Da Justin trak pistolen,
var der en disk mellem Justin og de to personer,
der var i butikken på det tidspunkt.
DISK MED GLASMONTRER
Han sagde, de skulle lægge sig ned.
Så indså han, at han begik en meget dum fejl.
Jeg tror, at da han vendte ryggen til hr. Carter,
kom hr. Carter over disken.
Han blev skudt, da de kæmpede om pistolen.
Der var et øjenvidne, hr. Jacobs.
Han ville ikke underskrive sit vidneudsagn uden godkendelse fra hr. Farren.
Jeg ved ikke, hvad han skulle med hr. Farrens godkendelse,
for hvis jeg afgav et vidneudsagn til nogen,
ville jeg leve med det, fordi det er sandheden.
De retstekniske beviser tyder på, at der var afstand mellem ham
og Francis Allen Carter, da de skud blev affyret.
Jeg fatter ikke, at de accepterede det.
Jeg ville have formodet, at politiet havde trukket snore i lokalet
for at fastslå, hvor kuglerne røg hen, og hvor de kom fra.
Det ville have været et bevis
på slagsmålet mellem Justin Dickens og hr. Carter.
Men de trak ingen snore.
De fandt det ikke relevant. Det kunne have gjort en stor forskel for os,
men politiet arbejder ikke for forsvaret. De arbejder for delstaten Texas.
RANDALL COUNTY I TEXAS SHERIFKONTOR TX 1910000
Justin virkede som en meget ung mand, der var rædselsslagen.
Vi kunne fastslå, at Dallas Moore havde truet ham
for at få penge tilbage for noget, som han, Justin,
og hr. Moores kone angiveligt havde gjort.
Hvis Dallas Moore havde vidnet,
kunne det være kommet frem, at der foregik meget mere,
end anklagemyndigheden ville vedkende sig over for nævningene.
Hvis vi kunne have fået hans kone adskilt fra Dallas...
Hans kone kunne have fortalt, hvad der skete med ham og Justin.
Men pludselig var hr. Moore
og en masse andre vidner, vi ville have fat i, forsvundet.
Jeg ved ikke, hvad der skete,
og hvordan det kom dertil. Vores efterforsker kunne ikke finde ham.
Jeg siger ikke, at anklageren gjorde noget forkert,
men Dallas ville redde sin egen bagdel, så at sige.
Så ja, jeg kan godt forstå, at han smuttede på den baggrund,
men han kunne have hjulpet os.
Jeg mødte Justin to år før hændelsen i syvende klasse.
DALLAS MOORES DATTER
Vi var på sommerskole sammen på Sam Houston Summer School.
Jeg giver ham mad. Bates? Vil du spise?
Der er ingen madrester her i huset.
Justin var en lille bulderbasse, der talte om vildsvinejagt
og bue og pil.
Han var et ret vildt barn.
Godt, kom så.
Sara, vær sød.
Min far kendte hans mor på grund af stoffer.
Vær sød.
Jeg endte med at møde Justin hjemme hos min far.
På det tidspunkt indså jeg, at mine venner havde gang i lidt mere end at ryge hash
og snuppe et par shots til en fest.
Min far er meget karismatisk. Folk tiltrækkes af ham.
Jeg vil sige, at han kan sammenlignes med en meget mere venlig Charles Manson.
Han kan bare tiltrække folk.
Han kan få folk til at gøre, hvad han vil have dem til at gøre.
Han var inde og ude af fængsel i hele mit liv.
Når han kom ud fra fængslet, blev han ikke bedre, men værre.
Det var bare som en malstrøm, der trak ham ned.
Flere og flere tiltaler indtil nu 25 år senere.
I de seneste otte måneder har han været på flugt.
Han bandt en 83-årig kvinde og gjorde hende fortræd i hendes hjem.
Det var et indbrud.
Det tror man ikke, at ens far ville gøre, men...
EFTER AT HAVE UNDGÅET POLITIET I KNAP NI MÅNEDER
BLEV DALLAS MOORE ANHOLDT I POTTER COUNTY I TEXAS
HAN STÅR TIL FEM LIVSTIDSDOMME
FOR TILTALER UDEN RELATION TIL DICKENS' FORBRYDELSE
FÆNGSLET I POTTER COUNTY
Min far var opsat på Fort Worth,
men min mor ville ikke kalde mig Fort Worth, så jeg endte med Dallas.
Mit navn blev nævnt 58 gange under den retssag,
så alle vil tale med mig.
Jeg er stjernen i forestillingen.
Jeg lyver ikke. Det vil de fleste sige. Jeg siger det ligeud.
Min datter præsenterede mig for Justin. Sagde hun det?
Den lille lort.
Han var skyld i mange traumer i mit liv.
Min kone kunne godt lide ham.
De stjal 30 gram fra mig.
Fortalte han dig det?
Jeg sov. Han tog det hele.
Jeg holdt ham en pistol for panden og sagde: "Vi tager over til Martha,
og så skal I undskylde og forlade mit hus.
I stjal fra mig. Jeg troede, I var mine venner."
Han gav mig stort set hele skylden.
Han pegede på en skimaske, han havde på væggen.
Han sagde: "Jeg er ligeglad med, hvad du gør. Skaf mig mine penge."
Det er... Jeg lægger hånden på Bibelen og sværger over for Gud,
at det er en opdigtet løgn. En opdigtet løgn.
Jeg sagde ikke, at han skulle gøre dit eller dat
og skaffe mine penge og sendte ham ud på et røveri. Det er noget vrøvl.
Jeg ville ikke involveres i hans pladder, og jeg havde ingen anelse om,
at han ville gøre det.
Jeg lod ham slippe.
Han stjal ikke fra mig. Min kone stjal fra mig.
Jeg sagde: "Tag min kone med over til motellet, og hold øje med hende.
Ingen må være sammen med hende i mere end et kvarter.
Lad hende tjene mine skide penge. Det var hende, der tog mit lort.
Vil du gøre det for mig?"
Han sagde: "Ja, jeg kan sælge den kælling."
Da han sagde det, slog jeg ham. Se på politibilledet af ham.
Jeg lod ham ikke komme op.
Jeg sparkede hans røv ud af mit hus.
Jeg sagde: "Kom aldrig tilbage til mit hus.
Du kan ikke betale mig eller købe noget. Du kan ingenting og kan ikke undskylde.
Jeg vil aldrig se din forbandede røv i mit hus igen."
Det sagde jeg til ham.
Jeg vil ikke kaldes en form for Charles Manson.
Ved du, hvad jeg mener? Jeg vil ikke involveres i den mands mord,
for jeg var ikke involveret i det.
Han skyldte mig ingenting. Hans gæld var betalt, da jeg slog ham ned.
Han skal have en chance, men ikke på min bekostning, så han kan sidde
og sige, at jeg gav ham ordre til at gøre dit og dat.
Jeg ville sige det, hvis jeg sagde det, men nej.
Hvis han ville begå et røveri, var det for at imponere min kone.
Mit navn er Martha Cummins-Bell nu.
Jeg blev stoffri i 1997.
Jeg er mor og har syv børn.
-Fire sandwicher og to salater. -Fint. Tak.
Jeg arbejder på en institution,
der behandler folk med borderline personlighedsforstyrrelser.
Næsten altid selvmordstruede eller selvskadende.
Det kan jeg forholde mig til.
Jeg kappede forbindelsen til Dallas for længe siden.
Jeg er ikke bange for ham mere.
LIGESOM DALLAS UDEBLEV MARTHA FRA DICKENS' RETSSAG
HUN HAR ALDRIG TALT OFFENTLIGT OM HÆNDELSERNE FØR FORBRYDELSEN
Han er bare nervøs.
Hold nu op.
Jeg kan huske, da jeg mødte Justin.
Jeg boede i en lejlighed med Dallas.
-Den er nuttet. -Den er...
Der er Justin.
Jeg troede først, at han var omkring 12.
Der er han, Martha.
Han var en lille gadedreng.
Den lille, lave fyr er Justin.
Der var noget uskyldigt over Justin.
Der er Dallas.
Dallas var ti år ældre end jeg, og jeg mødte ham, efter at han havde afsonet...
...tæt på ti år i et fængsel i Missouri.
Jeg tror, at vi alle nærmest blev suget ind i begejstringen
og stofmisbruget.
Dallas var ældre end os andre og havde allerede været i fængsel,
og han var bare sej.
-Der sætter Ben en pistol i fars mund. -Der er Kenny!
-Husker du ham? -En rigtig pistol?
Ja, en rigtig pistol!
-Er der kugler i? -Det er der sikkert ikke.
Der var gode grunde til at være bange for Dallas.
Dallas gik ud som et lys, og Martha gik i lommen på ham
og tog en pose kokain.
Jeg tror, det irriterede mig, at han havde kokain i lommen.
Og...
Jeg ville have det i min lomme.
Så en aften
gav jeg ham en masse valium.
Jeg fik ham til at sove og tog kokainen i hans lomme.
Craig og Justin og jeg begyndte at tage kokainen,
og vi nåede til et punkt i posen, hvor der ikke var nogen vej tilbage.
Jeg vidste godt...
Jeg vidste, at vi alle var på røven.
Jeg ved, at Dallas forventede en betaling.
Og...
...vi var alle ret bange.
Jeg ved ikke, hvorfor det hele blev Justins ansvar.
Der var en skimaske sømmet fast på væggen i vores campingvogn,
og Dallas pegede på skimasken og sagde: "Sådan klarer jeg min gæld."
Jeg tror, at Justin gjorde det, som han troede, at han skulle gøre.
Jeg tror ikke, han ville gøre nogen fortræd.
Han ville bare betale sin gæld til Dallas.
Jeg ved, at en mand mistede livet.
Det er den anden side af det her. Der var en, der døde.
Men... det kostede også Justin livet.
Justin trykkede på aftrækkeren.
Craig kørte bilen.
Jeg stjal narkoen.
Havde jeg været en mand, og havde jeg ikke været gift med Dallas,
ville jeg nok også have været i den bil.
Jeg ved ikke, hvordan man kan blive sendt til dødsgangen for noget som det her.
Dickens' forsvar var,
at Francis Allen Carter fremprovokerede hans brug af våbnet.
Hvis svaret er ja,
kan man ifølge loven ikke idømme den tiltalte dødsstraf.
Der var et øjenvidne, hr. Jacobs.
Han ville ikke underskrive sit vidneudsagn uden godkendelse fra hr. Farren.
JIM JACOBS VAR DET ENESTE VIDNE TIL EPISODEN I MOCKINGBIRD-BUTIKKEN
UNDER RETSSAGEN LOD JACOBS' VIDNEUDSAGN TIL AT STØTTE
ANKLAGERENS UDLÆGNING AF FORLØBET
HAN HAR IKKE TALT OM HÆNDELSERNE DEN DAG SIDEN RETSSAGEN
Allen var lærer.
Og ved siden af...
TIDLIGERE EJER AF SMYKKEBUTIK
...købte og solgte han smykker.
Han var en god, personlig ven.
Allen og jeg var der sammen, og en kunde kom ind ad hoveddøren.
Den var elektronisk beskyttet med hensyn til at komme ind og ud.
Vi lukkede ham ind og lod ham se sig om, mens vi handlede.
Han trak en pistol og sagde: "Det er et røveri. Ned på gulvet."
Det gjorde vi så.
Vi lagde os på gulvet, og...
Han sagde: "Spred benene." Af en eller anden grund.
På et tidspunkt, og jeg ved ikke hvorfor, besluttede Allen, at han måtte gøre noget.
Han rejste sig, kravlede over disken
og angreb knægten.
Han prøvede at tage pistolen fra ham, da den gik af.
Det var det første skud.
Det andet var, da han prøvede at skubbe pistolen væk.
Den røg op mellem hans fingre og ramte ham også i hovedet.
Den, der ramte Allen den anden gang, var helt sikkert den, der dræbte ham.
Så løb jeg ud ad bagdøren.
Jeg tror ikke, at Jacobs så et slagsmål.
Han gik nok bare ud fra, at det ville ske.
De retstekniske beviser tyder på, at der var afstand mellem ham
og Francis Allen Carter, da de skud blev affyret.
Farren er dygtig til sit arbejde. Jeg har intet problem med den del af det,
men jeg forstår ikke, at han prøver at sætte ord på de begivenheder,
som jeg var vidne til.
Jeg fortalte ham, at Allen prøvede at få fat i pistolen,
da skuddene blev affyret. Hvordan kan man gøre det på afstand,
hvis man er tæt nok på til at gribe fat i pistolen?
KRIGSVETERANPARADE I AMARILLO
HÅBET BOR HER
Sorgen forsvinder aldrig. Den forandrer sig bare.
Man føler sig trist, man bliver vred, forvirret og frustreret.
Man føler sig helt alene i verden, men den forsvinder aldrig.
Man har ondt i hjertet på grund af det menneske hele tiden.
Mit navn er Christi Carter, og jeg er hans datter.
Allen Carters meget stolte datter.
Far tog til Amarillo på lørdage for at handle smykker.
Den lørdag
havde jeg en dårlig fornemmelse og ville ikke have, at han tog til Amarillo.
Kl. 16.30 den eftermiddag ringede han til mig.
Jeg kan stadig høre hans stemme.
"Jeg elsker dig, min skat. Jeg ringer, når jeg kommer hjem."
Det var det.
Jeg så nyhederne kl. 17.00, da de fortalte
om et skyderi i pantelåneren og smykkebutikken på Mockingbird Lane.
Jeg vidste det med det samme.
Jeg vidste, at der var sket noget med far.
Jeg kørte til hospitalet, og han var stadig i live.
Han døde, lige inden mor kom til Amarillo.
Jeg fortalte hende det.
Far ville kun gå efter pistolen,
hvis han følte, at det var umuligt at overtale Dickens til
ikke at gøre det eller at smide pistolen.
Men sådan var far også.
Far fik Soldier's Medal i Vietnam for at redde tre andre soldaters liv.
Det er lige under Navy Cross.
Det var det, far gjorde.
Han ville finde en løsning.
Han kendte ikke andre måder. Han gjorde intet andet.
Hvis han gik efter pistolen, så var det lige nøjagtig det, han gjorde.
Ikke?
Det var en ung mand med problemer, og han ville hjælpe ham.
Hvis jeg besøgte Dickens, tror jeg,
at han ville være ligeglad med, at jeg kom.
Men han skal se, at livet fortsatte for os.
Ja, det har været svært. Ja, det har gjort ondt.
At være 20 år gammel og miste sin far og at se mor alene...
Hun savner ham, og jeg savner ham. Men han tog ikke det hele fra os.
Han skal vide, at jeg har tilgivet ham for det, han gjorde.
Det betyder ikke, at jeg kan lide ham. Jeg vil ikke være hans penneven.
Men for at komme videre måtte jeg tilgive ham,
men han er nok ligeglad.
Det, jeg altid vil huske om Dickens...
...er det allersidste spørgsmål under retssagen.
James spørger ham:
"Nu da du har mødt hr. Carters kone og datter
og mor og brødre og søstre, hvordan har du det så med det, du gjorde?"
Dickens så på os og på James Farren og sagde: "Hr. Farren, jeg er meget ked af, at det her skete for mig."
Undskyld. Jeg er meget ked af, at jeg sagde det.
Undskyld.
Jeg var...
Jeg var et fjols...
Det, jeg sagde, var nok sønderknusende ondt, men...
Jeg kan ikke finde en undskyldning for det.
90 DAGE EFTER DET FØRSTE INTERVIEW BEVILGEDE TEXAS' STRAFFERETSKONTOR
ENDNU ET INTERVIEW MED JUSTIN DICKENS
Han skabte mange traumer i mit liv.
Den lille lort.
Jeg sagde ikke, at han skulle gøre dit eller dat og skaffe mine penge
og bad ham begå røveri.
Jeg vil ikke kaldes en form for Charles Manson.
Ved du, hvad jeg mener?
Jeg vil ikke involveres i den mands mord,
for jeg var ikke involveret i det.
Jeg mødte den forkerte person på et vigtigt tidspunkt i mine...
...unge dage, og...
Det førte til katastrofe og tragedie.
Jeg var Dallas' lille protege. Jeg forgudede ham.
Jeg troede ikke, han var farlig.
Jeg troede, han var et stort barn, indtil masken kom af,
og det blev rettet mod mig.
Jeg stjal narkoen.
Jeg ved ikke, hvorfor det hele blev Justins ansvar.
Dallas pegede på skimasken og sagde: "Sådan klarer jeg min gæld."
Havde jeg været en mand, og havde jeg ikke været gift med Dallas,
ville jeg nok også have været i den bil.
Det hjælper lidt. Det eneste, jeg har bedt om, er at blive hørt.
Jeg bærer mit eget kors. Jeg lever med det, jeg har gjort.
Det er ikke...
Det ændrer sig ikke. Det bliver ikke lettere.
Det eneste, jeg ønskede, var, at nogen fortalte sandheden.
JUSTIN DICKENS HAR ALTID HÆVDET, AT DER VAR ET SLAGSMÅL
INDE I SMYKKEFORRETNINGEN PÅ MOCKINGBIRD LANE DEN DAG
HAN HAR ALDRIG FÅET BEKRÆFTET
SIN UDLÆGNING AF FORLØBET
Han sagde: "Det er et røveri. Ned på gulvet."
På et tidspunkt, og jeg ved ikke hvorfor,
besluttede Allen, at han måtte gøre noget.
Allen prøvede at tage pistolen, da den gik af.
Den røg op mellem hans fingre og ramte ham i hovedet.
Jeg fik gåsehud. Jeg mener...
Jeg troede ikke, at nogen ville indrømme det.
At jeg ikke bare gik derind i koldt blod og var hensynsløs.
Jeg var bange. Jeg befandt mig i vand, som jeg ikke havde svømmet i før.
Jeg vidste ikke... Jeg vidste ikke, hvad jeg gjorde.
Jeg var i knibe.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige, for det var det sidste, jeg ventede at høre her.
Han skal vide, at jeg har tilgivet ham for det, han gjorde.
Jeg kan ikke lide ham.
Jeg vil ikke være hans penneven.
Men for at komme videre måtte jeg tilgive ham.
Efter at have hørt det, har du så en besked til Christi Carter?
Tak. Tak.
Jeg ved, at jeg ikke er noget værd, men tak. Jeg mener det. Tak.
JAMES FARREN HÆVDER STADIG, AT JIM JACOBS TAGER FEJL,
OG AT RETSTEKNISKE BEVISER UDELUKKER MULIGHEDEN FOR EN KAMP,
DA FRANCIS "ALLEN" CARTER BLEV SKUDT
UDEN EN FØDERAL KENDELSE, DER FORBØD DØDSSTRAF
FOR DEM UNDER 18, DA FORBRYDELSEN FANDT STED, VILLE JUSTIN DICKENS VÆRE BLEVET HENRETTET I 2005
EFTER TI ÅR PÅ DØDSGANGEN
BLEV HANS DOM ÆNDRET TIL LIVSTID MED EN MINIMUMSAFSONING PÅ 40 ÅR
HAN VIL IKKE VÆRE BERETTIGET TIL PRØVELØSLADELSE FØR I 2034