Frågan "tänk om?" ställer jag till mig själv varje dag.
Tänk om jag inte hade gått in? Tänk om jag inte hade skjutit ihjäl honom?
Man plågar sig med såna frågor.
Det är i princip allt man gör här inne.
Man reflekterar.
Man tänker på allt som händer...
...allt som inte händer och allt man önskar skulle hända.
SEN DÖDSSTRAFF ÅTERINFÖRDES I USA 1976
HAR ÖVER 8 000 MÄNNISKOR DÖMTS TILL DÖDEN
DET HÄR ÄR BERÄTTELSEN OM DEN DÖDSDÖMDE FÅNGEN #01306201
Jag heter Justin Wiley Dickens.
Jag dömdes för mord och rån.
Jag fick dödsstraff.
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Jag gick in och sköt ett skott.
När jag kom närmare sköt jag ett skott till.
Skottet gick in i hennes kind och stannade i hennes käke.
Jag tvingade honom bakom ett skrivbord och högg honom cirka 25 gånger.
Jag kunde inte fatta att jag hade dödat någon.
Jag ångrar inget.
Jag högg mannen i soffan.
FÄNGELSET JAMES V. ALLRED IOWA PARK I TEXAS
1995 DÖMDES JUSTIN DICKENS TILL DÖDEN
FÖR ATT HA BEGÅTT ETT MORD NÄR HAN BARA VAR 17 ÅR GAMMAL
DICKENS HAR ALDRIG NEKAT TILL DÅDET
MEN HAR ALLTID VIDHÅLLIT ATT DET LIGGER MER BAKOM HISTORIEN
Jag föddes i Amarillo i Texas i juli 1976.
Jag föddes två månader för tidigt eftersom min mamma missbrukade kokain.
Det var en ständig kamp,
men mina föräldrar höll ihop tills jag var 13.
Sen skilde de sig för gott, och sen...
Det var...tufft.
Jag var på gatan med mamma.
Hon var en hemlös missbrukare som snattade i affärerna.
Vi tog droger tillsammans, åkte in tillsammans,
släpptes mot borgen och fortsatte och fortsatte.
Dallas Moore var tatuerare. Han var väldigt charmig,
kunde snacka, tog alla under sina vingar och höll dem så nära han kunde.
Jag var vilse som barn och letade efter en fadersgestalt.
Jag drogs till honom och blev hjärntvättad av honom.
Martha var Dallas Moores fästmö.
Om de inte hade varit så beroende av droger
hade de varit schysta vänner.
Jag träffade Dallas och Martha när jag var runt 15.
Jag och en kompis snodde en massa gräs.
Jag åkte hem till Dallas Moore och frågade om han ville köpa det.
De hade en kokainfest.
Alla sköt kokain.
Jag sa att jag inte ville prova eftersom min mamma knarkade.
Jag hade sett vad nålar gör med folk.
Han sa att det satt i huvudet. Det hade inget med kroppen att göra.
Han fick mig att snorta kokain.
Ett par dagar senare, efter att ha festat där dygnet runt...
...lyckades han övertala mig att skjuta kokain.
När jag väl hade skjutit kokainet snortade vi aldrig mer.
Jag var helt vilsen.
MARS 1994
När jag var 17 festade vi en vecka i sträck.
Dallas somnade.
Han låg och sov i sängen.
Då tog Martha 28 gram kokain från hans ficka.
Hon tog en massa helt själv.
Innan solen hade gått upp fick hon panik.
Hon bad mig och min polare Craig Pennell att köra henne
så att hon kunde sälja lite och få pengar till att betala Dallas.
En knarkare tänker bara på knark.
Man ser inte konsekvenser. Man tänker inte på dem.
Vi fick inte sålt nåt.
Vi tog resten av kokainet.
På vårt sista stopp, innan vi släppte av Martha,
hörde vi att Dallas Moore jagade oss med en pistol.
När Dallas hittade mig var klockan runt två på natten.
Jag låg och sov på Craigs soffa.
Jag vaknade med en kniv mot halsen.
En annan knarkare, Eddie Ramos, var också där.
De diskuterade hur de skulle döda mig.
Craig kom in, och Dallas gav oss stryk.
Han slog oss med en pistol.
Sen sa han åt oss att följa med hem till honom.
Vi åkte dit... och han lade all skuld på mig.
Han sa åt mig att köra Martha till Amarillo Boulevard.
Hon skulle fnaska ihop pengarna.
När jag gick med på det slog han mig så hårt att jag nästan svimmade.
Han sa: "Skulle du låta Martha fnaska?"
Han sa att jag skulle fixa hans pengar.
Han pekade på en skidmask som hängde på väggen.
När han hamnar i trubbel löser han dem med skidmasken.
Han sa: "Jag förväntar mig att du gör detsamma.
Jag bryr mig inte vad du gör,
bara du fixar mina pengar."
Jag och Craig tog Craigs bil.
Det enda stället där jag visste att det fanns en pistol var hos min farfars far
ute på landet.
Vi körde tillbaka till stan, och jag sa "stanna här, stanna här".
Jag letade efter nåt som vi kunde göra.
Han sa: "Nej, jag vet ett ställe nära mina farföräldrar."
Vi körde genom Amarillo.
Vi stannade vid pantbanken och juveleraren Mockingbird.
I BUTIKEN FANNS ÄGAREN JIM JACOBS OCH KUNDEN FRANCIS ALLEN CARTER
JUVELERARE
När jag tänker på det nu
kunde jag inte ha vetat vad som skulle hända.
Men dagen kändes fel. Den kändes fel.
Jag gjorde det för att jag var mer rädd för Dallas
än för de rättsliga konsekvenserna.
Jag gick fram till dörren och ringde på.
RING PÅ
De såg mig och släppte in mig.
Jag sa att jag skulle gifta mig och ville prova en ring.
De vände ryggen mot mig, och då...
...tog jag fram pistolen.
Jag sa: "Ner på golvet. Jag skämtar inte. Jag dödar er."
Mr Jacobs låg där jag inte såg honom.
Mr Carter låg mellan de två diskarna med ansiktet mot mig...
...bara 1,5 m ifrån mig.
Det låste sig för mig. Jag visste inte vad jag höll på med.
Jag borde ha sagt: "Upp med händerna, ge mig pengar och släpp ut mig."
Men det är lätt att säga i efterhand.
Från ingenstans tacklade mr Carter mig.
Han fick omkull mig.
Det hände blixtsnabbt.
Han sa inte ett ord.
Han tryckte in mig i väggen.
Jag reste mig och sköt ett skott som träffade honom i bålen.
Sen gled jag nerför väggen och höll pistolen så här.
Han tog tag i pistolpipan, ryckte till, och kulan gick genom hans hand
och träffade honom i pannan.
Jag sa: "Åh nej..."
Mr Jacobs sprang ut genom en dörr på sidan.
Jag försökte ta mig ut genom entrén.
Jag sköt de sista två skotten mot låset.
Jag missade.
Jag försökte sparka upp dörren.
Jag kom inte ut.
Jag sprang ut på baksidan. JUVELERARE OCH PANTBANK
När jag tittade åt vänster såg jag att Craig körde i väg utan mig.
Vi fick ögonkontakt, men han bara körde.
Jag tänkte: "Det är så typiskt."
Jag sprang därifrån.
Jag tänkte: "Jag fattar inte hur jag kunde döda nån."
Den tanken snurrade runt, runt i mitt huvud.
Jag tänkte inte på om jag skulle komma undan. Jag var bara...chockad.
TRE DAGAR EFTER RÅNET GREPS JUSTIN DICKENS AV POLIS
Justin, kan du identifiera dig?
Jag heter inspektör Campos. Det här är Montano.
-Vad heter du? -Justin Wiley Dickens.
Bra.
De sa: "Sir, vi vet vad som har hänt.
Din kompis Craig Pennell har berättat allt för oss."
Jag började gråta och sa: "Förlåt, det var inte meningen att döda nån.
Det var inte meningen." Det var allt jag sa.
Kan du tala om från början om det var planerat?
Det var inte planerat.
Jag visste inte att det fanns dödsstraff...
...men jag visste att jag låg riktigt risigt till.
AMARILLO I TEXAS
UNDER DICKENS RÄTTEGÅNG GAV ÅKLAGAREN JAMES FARREN
EN HELT ANNAN VERSION AV HÄNDELSERNA
RANDALL COUNTYS DOMSTOL
Rånet och mordet på juveleraren på Mockingbird Street
ägde rum 12 mars 1994.
Det var mitt första stora mål efter att ha blivit delstatsåklagare.
Justin Wiley Dickens var instabil.
JAMES FARREN DELSTATSÅKLAGARE
Han hade nåt slags "Napoleonkomplex". Han var inte särskilt stor.
Han kompenserade för det genom att svassa och visa
att han var en stor och farlig typ.
När det gäller hans rationalisering
och urskuldande för att ha begått rånet, att han är rädd för Dallas Moore,
tror jag att det är som med de flesta lögnerna.
Man blandar in lite sanning för att göra det mer trovärdigt.
Det handlade nog mer om förödmjukelse än att få stryk.
Han blev utom sig när han förödmjukades inför andra människor
som kände honom på grund av sin starka önskan att övertyga alla.
"Jag är inte så stor fysiskt sett, men jag är farlig. Bråka inte med mig."
Jag tror att det är som bevisen visar,
att det var precis det som hände under rånet på Mockingbird Street.
Francis Allen Carter närmade sig honom
för att få honom att avbryta rånförsöket.
"Lägg ner pistolen. Gör det inte. Du förstör ditt liv.
Vi kan väl prata om det? Du vill inte detta."
Dickens reagerade som vanligt, med våld.
Han sköt Francis Allen Carter till döds.
Dickens sa bland annat till sitt försvar att Francis Allen Carter
provocerade honom till att använda pistolen.
Det är en av frågorna som juryn måste besvara,
huruvida offret provocerade fram den tilltalades handlingar.
Om svaret på den frågan är ja kan det omöjligt bli dödsstraff.
Den typen av kamp kan inte ha ägt rum när han blev skjuten.
Det som han beskriver kan omöjligen ha hänt
utan att han fick mängder av blod på sig.
De tekniska bevisen tyder på att han var en bra bit
ifrån Francis Allen Carter när skotten avfyrades.
Jag tror inte att Jacobs såg en kamp.
Jag tror att han bara antog att det var det som hände.
När han ställde sig upp
hade han bara en sak i tanken, att fly ut genom dörren.
Jag tror att det fick Dickens att gripas av panik och börja skjuta,
inte nån tackling av Francis Allen Carter.
Justin Wiley Dickens förtjänade den dom som han fick av juryn.
Han förtjänade dödsstraffet på grund av den han var och vad han gjorde,
och även på grund av offret som han valde att ta ifrån oss alla.
Francis Allen Carter var en av de mest exemplariska människorna
som jag har hört talas om, och Dickens tog allt det ifrån oss.
CLAYTON I NEW MEXICO
Jag heter Barbalee Blair.
Jag jobbade som lärare med Allen från 1978 fram till hans död 1994.
Jag heter Kim Leal.
Mr Carter var min engelsklärare.
Jag är numera själv engelsklärare i samma klassrum
som jag hade mina lektioner med mr Carter.
Allen var en komplex,
dynamisk, intressant, motsägelsefull,
förvirrande man som älskade barn.
Han ser så ung ut. -Det var han. -Ja.
Han var 50, men han betedde sig inte som en 50-åring.
TILL MINNE AV F. ALLEN CARTER
De barnen som han hjälpte mest var de som riskerade att råka illa ut.
Han såg till att det inte blev så.
De som kanske inte skulle klara sig gjorde det tack vare Allen Carter.
Han såg alltid vilka som var svagare.
Han vägrade låta ett barn misslyckas.
MOCKINGBIRD JUVELERARE OCH PANTBANK
När vi hörde talas om det visste ingen att det hade skett ett rån
eller att han hade blivit skjuten.
Vi visste bara att han hade dött.
I skolan dagen därpå fick vi reda på fler detaljer.
Jag minns att lärarna i personalrummet
pratade om hur Allen hade reagerat.
Vad hade Allen gjort under ett väpnat rån?
Vad hade du gjort? Vad hade jag gjort?
Ingen av oss kunde tänka sig att Allen skulle konfrontera med våld.
Stark. Dynamisk.
Det var han.
Men jag kan inte föreställa mig att Allen skulle ge sig på en beväpnad man.
Han var bara inte sån. Han hade inte agerat på det sättet.
Men jag kan tänka mig att han pratade med kraft och styrka
för att få den här ungdomen, vem han är var,
att förstå vad det var han gjorde.
Det är inte acceptabelt. Man gör inte så.
Allen hade förväntat sig att ungdomen skulle ge efter, förstå
och inse det, men så blev det inte.
DEN VERSIONEN AV HÄNDELSERNA SOM FARREN UPPGAV
BESKREV DICKENS SOM EN MEDVETEN MÖRDARE
FÖRSVARET TVINGADES MOTBEVISA DETTA FÖR ATT HAN INTE SKULLE DÖMAS TILL DÖDEN
ÖPPET
Jag heter Rus Bailey och var Justin Wiley Dickens försvarsadvokat.
Justin verkade vara en hyfsat trevlig kille.
Han var inte underbar, med tanke på vad som hade hänt,
men jag gillade honom.
-Hur står det till? -Bra, tack.
-Bra. -Tack så mycket.
I mordrättegångar är det alltid troligt att man yrkar på dödsstraff.
Så är det bara.
Det första vi gjorde var att erkänna till dråp,
vilket är ett mindre allvarligt brott för Justin att vara skyldig till.
Frågan är huruvida det var Justins avsikt att döda mr Carter
för att han kände för det eller ville det.
Mr Farren läste samma rapporter som jag.
Rent realistiskt kunde det bara ha gått till på ett sätt.
BUTIKENS PLANLÖSNING
När Justin drog pistolen
var det en disk mellan Justin och de två personerna i butiken.
GLASDISK
Han sa åt dem att lägga sig ner.
Plötsligt inser han vilket otroligt dumt misstag han begår.
Jag tror att när han vänder ryggen till mr Carter
tar sig mr Carter förbi disken.
I händelserna som följer blir han skjuten när de slåss om pistolen.
Det fanns ett ögonvittne, mr Jacobs,
men han skrev inte på sin redogörelse utan mr Farrens godkännande.
Jag vet faktiskt inte varför.
Om jag lämnade en redogörelse
hade jag kunnat leva med det eftersom det var sant.
De tekniska bevisen tyder på att han var en bra bit
ifrån Francis Allen Carter när skotten avfyrades.
Jag begriper inte hur de kunde acceptera det.
Jag hade antagit att polisen skulle använda teknisk bevisning
för att fastställa var kulorna hamnade och varifrån de kom.
Det hade kunnat ge klarhet
i kampen mellan Justin Dickens och mr Carter.
Men man gjorde inte det.
De tyckte inte att det var relevant. Det kunde ha gjort stor skillnad för oss.
Men polisen jobbar inte för försvaret, de jobbar för delstaten Texas.
RANDALL COUNTY-POLISEN TX1910000
Justin verkade vara en mycket ung man som var livrädd.
Vi kunde fastställa att Dallas Moore hade hotat honom
för att få tillbaka pengar för nåt som Justin och mr Moores fru hade gjort.
Om Dallas Moore hade vittnat
hade man kanske insett att det fanns fler variabler
än vad delstaten var villig att erkänna för juryn.
Om hans fru hade kommit dit utan Dallas
hade hon kunnat vittna om vad som hade hänt mellan honom och Justin.
Men plötsligt var mr Moore
och många andra vittnen som vi ville ha borta.
Jag vet inte vad som hände,
hur det blev så, men vår utredare kunde inte hitta honom.
Jag menar inte att delstaten gjorde fel,
men Dallas höll sig själv om ryggen så att säga.
Ja, jag förstår varför han stack.
Men han hade varit till stor hjälp för oss.
ALBUQUERQUE I NEW MEXICO
Jag träffade Justin två år innan det hände, i sjunde klass.
CHANTE MOORE DALLAS MOORES DOTTER
Vi gick i sommarskola tillsammans.
Jag ska mata honom. - Bates, vill du äta?
Inga matrester här hemma.
Justin var en lite vild lantis som pratade om svinjakt
och pil och båge. Han var rätt vild som barn.
Okej, hörni. Kom.
Sara, var snäll.
Min pappa kände hans mamma genom droger.
Var snälla.
Jag stötte på Justin hemma hos min pappa.
Jag förstod att mina vänner gjorde mer än bara rökte gräs och drack sprit på fester.
Pappa var väldigt karismatisk. Folk gillade att vara med honom.
Han är inte helt olik en mycket trevligare Charles Manson.
Han får med sig folk.
Han får människor att göra som han vill.
Han åkte in och ut ur fängelset.
Varje gång han kom ut ur fängelset blev han inte bättre utan sämre.
Det blev bara värre och värre
med fler och fler åtal tills vi hamnade här 25 år senare.
Han har varit efterlyst i åtta månader.
Han band fast en 83-årig kvinna och skadade henne i hennes hem.
Sånt tror man inte att ens pappa skulle göra.
EFTER ATT HA VARIT PÅ FLYKT I NÄSTAN NIO MÅNADER
GRIPS DALLAS MOORE I POTTER COUNTY I TEXAS
HAN RISKERAR FEM LIVSTIDSSTRAFF FÖR ÅTAL
SOM EJ ÄR RELATERADE TILL DICKENS BROTT
POTTER COUNTYS FÄNGELSE
Pappa tyckte "Fort Worth",
men mamma lät inte honom kalla mig det, så det blev Dallas istället.
Mitt namn dök upp typ 58 gånger under rättegången.
Alla ville prata med mig.
Jag var showens stjärna.
Jag ljuger inte. Det håller de flesta med om.
Min dotter presenterade mig för Justin. Sa hon det?
Den lille skiten.
Han har orsakat så mycket skada i mitt liv.
Min fru gillade honom.
De stal över 28 gram från mig.
Sa han det?
De tog allt när jag låg och sov.
Jag satte min pistol mot grabbens huvud och sa att vi skulle till Martha.
De skulle be om ursäkt för att de lät henne åka.
Och för att de rånade mig. De var ju mina vänner.
Han lade all skuld på mig.
Han pekade på en skidmask som hängde på väggen.
Han sa: "Jag bryr mig inte vad du gör, bara du fixar mina pengar."
Det där... Jag svär vid Gud med handen på Bibeln.
Det där är en uppdiktad lögn.
Jag sa aldrig "gör det och gör det, och hämta mina pengar",
eller att han skulle råna nån. Det är skitsnack.
Jag ville inte ha nåt att göra med hans skit och hade ingen aning om
att han skulle göra så där.
Jag släppte honom.
Han rånade ju inte mig. Min fru rånade mig.
Då sa jag: "Kör min fru till motellet och ha koll på henne.
Se till att ingen torsk stannar längre än 15 minuter.
Låt henne tjäna mina pengar. Det var hon som tog mina grejer.
Kan du göra det?"
Han sa: "Ja, jag ser till att slynan fnaskar."
När han sa så slog jag till honom. Kolla hans polisfoton.
När han vaknade lät jag inte honom ställa sig.
Jag sparkade ut honom ur mitt hus
och sa åt honom att aldrig komma tillbaka.
"Du kan inte betala, inte köpa nåt, inte göra nåt, inte be om ursäkt.
Jag vill aldrig mer se dig i mitt hus."
Det sa jag till honom.
Jag vägrar att bli jämförd med Charles Manson.
Fattar ni?
Jag vill inte bli inblandad i mordet på den där mannen,
för jag var inte inblandad i det.
Han var inte skyldig mig nåt.
Hans skuld var betald när jag knockade honom.
Han borde få en chans, men inte på min bekostnad genom att säga:
"Jag sa åt honom att göra det."
Jag hade sagt om jag sa så, men nej.
Om han rånade nån var det för att imponera på min fru.
ALBUQUERQUE I NEW MEXICO
Jag heter Martha Cummins-Bell nu.
Jag blev drogfri 1997.
Jag är mamma till sju barn.
-Fyra mackor och två sallader. -Okej. Tack.
Jag jobbar i en verksamhet...
MARTHA CUMMINS-BELL DALLAS MOORES EXFRU
...som behandlar människor med personlighetsstörningar.
De är nästan alltid självmordsbenägna eller skadar sig själva.
Jag kan relatera till det.
Jag sa upp bekantskapen med Dallas för längesen.
Jag är inte rädd för honom längre.
MARTHA MEDVERKADE INTE HELLER UNDER DICKENS RÄTTEGÅNG
HON HAR ALDRIG BERÄTTAT OFFENTLIGT OM HÄNDELSERNA
SOM LEDDE TILL BROTTET
Han är bara nervös.
Gud...
Jag kommer ihåg när jag träffade Justin.
Jag bodde i en lägenhet med Dallas.
-Den var söt. -Den...
Det är Justin.
Jag trodde att han var 12 år gammal.
Där är han, Martha.
Han var en liten gatugrabb.
Justin är han som är liten och kort.
Justin verkade så oskyldig.
Där är Dallas.
Dallas var tio år äldre än mig, och jag träffade honom när han hade suttit inne...
...i nästan tio år i ett fängelse i Missouri.
Vi gillade nog att allt var så spännande.
Och...drogerna.
Dallas var äldre än oss och hade suttit i fängelse.
Han var bara så häftig.
-Där stoppar Ben en pistol i pappas mun. -Där är Kenny.
-Minns du honom? -Är pistolen äkta?
Ja, den är äkta!
-Är det kulor i den? -Det tror jag inte.
Det fanns skäl till att vara rädd för Dallas.
"Dallas somnade. Då tog Martha 28 gram kokain från hans ficka."
Jag tror inte att jag gillade att han hade kokainet i sin ficka.
Och...
Jag ville ha det i min ficka, så en kväll
gav jag honom massor av Valium.
Han somnade, och jag tog kokainet från hans ficka.
Craig, Justin och jag började ta av kokainet,
och vi nådde en punkt i påsen då det inte fanns nån återvändo.
Då visste jag...
Jag visste att det var kört för oss.
Jag visste att Dallas förväntade sig att bli ersatt för det.
Vi var vettskrämda allihop.
Jag vet inte varför Justin fick ta allt ansvar.
En skidmask satt fastspikad på väggen i vår husvagn.
Dallas pekade på skidmasken och sa att det var så han fixade sina skulder.
Justin gjorde det som han trodde att han var tvungen att göra.
Han ville nog inte skada nån.
Han ville bara betala Dallas.
Jag vet att en man dog.
Det är den andra sidan av det här. Någon dog.
Men... Justin blev också av med sitt liv.
Justin sköt.
Craig körde bilen.
Jag stal knarket.
Om jag hade varit kille och inte gift med Dallas
hade jag nog också varit i bilen.
Jag förstår inte hur nån kan dömas till döden för nåt sånt.
Dickens sa till sitt försvar
att Francis Allen Carter provocerade honom till att använda pistolen.
Om svaret på den frågan är ja
kan det omöjligt bli dödsstraff.
Det fanns ett ögonvittne, mr Jacobs,
men han skrev inte på sin redogörelse utan mr Farrens godkännande.
JIM JACOBS VAR DET ENDA VITTNET TILL VAD SOM HÄNDE I BUTIKEN MOCKINGBIRD
I RÄTTEN ANSÅG MAN ATT JACOBS BEVIS GAV STÖD TILL ÅKLAGARENS VERSION
HAN HAR INTE PRATAT OM VAD SOM HÄNDE DEN DAGEN SEN RÄTTEGÅNGEN
DALLAS I TEXAS
Allen var lärare.
Vid sidan av...
JIM JACOBS, F.D. ÄGARE MOCKINGBIRD JUVELERARE OCH PANTBANK
...köpte och sålde han smycken.
Han var en god vän.
Allen och jag var där tillsammans, och en kund kom till entrén.
Den var skyddad med ett elektroniskt lås.
Vi släppte in honom och lät honom se sig omkring medan vi gjorde affärer.
Sen drog han en pistol och sa: "Det här är ett rån. Ner på golvet."
Och vi gjorde som han sa.
Vi lade oss på golvet.
Han sa "sära på er", av nån anledning.
Plötsligt, jag vet inte varför, bestämde sig Allen för att agera.
Han reste sig upp, tog sig förbi disken...
...och gav sig på grabben.
Han försökte ta pistolen ifrån honom när det small.
Det var det första skottet.
Det andra kom när han försökte få bort pistolen.
Det gick genom hans hand och träffade honom i huvudet.
Det som träffade Allen den andra gången var säkert det som dödade honom.
Då sprang jag ut genom bakdörren.
Jag tror inte att Jacobs såg en kamp.
Jag tror att han bara antog att det var det som hände.
De tekniska bevisen tyder på att Dickens var en bra bit
ifrån Francis Allen Carter när skotten avfyrades.
Farren är duktig på sitt jobb. Det har jag inga invändningar mot.
Men jag förstår inte varför han tror sig veta vad jag såg.
Jag sa till honom att Allen försökte ta pistolen
när skotten gick av.
Hur gör man det på avstånd utan att vara nära nog att ta tag i pistolen?
AMARILLOS VETERANS DAY-PARAD
HÄR LEVER HOPPET
Sorg försvinner aldrig.
Den förändras.
Man känner sig ledsen, arg, förvirrad och frustrerad.
Man känner sig ensam i världen, men den försvinner aldrig.
Det gör ont i ditt hjärta, hela tiden.
Jag heter Christi Carter och är dottern,
den väldigt stolta dottern till Allen Carter.
Pappa sålde smycken i Amarillo varje lördag.
Just den lördagen
hade jag en dålig känsla och ville inte att han skulle åka till Amarillo.
Han ringde mig klockan halv fem.
Jag hör fortfarande hans röst.
Han sa: "Jag älskar dig, gumman. Jag ringer när jag kommer hem."
Det var allt.
Jag tittade på nyheterna klockan fem.
De bröt in med nyheter
om att skott hade avlossats på Mockingbird pantbank och juvelerare.
Jag visste direkt...
Jag visste direkt att det hade hänt pappa nåt.
Jag åkte till sjukhuset. Då levde han fortfarande.
Han hade just gått bort när mamma kom till Amarillo.
Jag fick berätta för henne.
Pappa skulle bara försöka ta pistolen
om han kände att det var stört omöjligt att övertyga Dickens med ord
att inte göra det eller lägga ner pistolen.
Men pappa var sån.
Pappa fick en tapperhetsmedalj i Vietnam för att ha räddat tre andra soldaters liv.
Den som är ett snäpp under Navy Cross-medaljen.
Det var det pappa gjorde. Han försökte hitta en lösning.
Han visste inget annat, han gjorde inget annat.
Om han försökte ta pistolen var det precis det han gjorde.
En ung man hade det svårt och han ville hjälpa honom.
Om jag besökte Dickens tror jag...
...att han inte hade brytt sig.
Men jag vill att han ska se att livet fortsatte för oss.
Det har varit svårt och smärtsamt.
Att vara 20 år gammal och förlora sin pappa, och se sin mamma ensam...
...och sakna honom... och jag saknade honom... Men han tog inte ifrån oss allt.
Jag vill att han ska veta att jag har förlåtit honom.
Det innebär inte att jag gillar honom eller vill vara hans brevvän...
...men för att gå vidare var jag tvungen att förlåta honom.
Men jag tror inte att han bryr sig.
Nåt som alltid kommer att hänga kvar i mitt huvud om Dickens...
...är rättegångens allra sista fråga.
James frågar honom:
"Nu när du har träffat mr Carters fru och dotter,
och mamma och syskon, hur känner du för vad du gjorde?"
Dickens tittade på oss, sen på James Farren och sa:
"Mr Farren, det var väldigt tråkigt att det här hände mig."
Jag är hemskt ledsen för att jag sa det.
Förlåt.
Jag...
Jag var en idiot.
Det jag sa var säkert förkrossande och elakt...
Jag har ingen ursäkt för det.
90 DAGAR EFTER DEN FÖRSTA INTERVJUN
GODKÄNDE TEXAS JURIDISKA MYNDIGHET
YTTERLIGARE EN INTERVJU MED JUSTIN DICKENS
Han har orsakat så mycket skada i mitt liv.
Den lille skiten.
Jag sa aldrig "gör det och gör det, och hämta mina pengar",
eller att han skulle råna nån.
Jag vägrar att bli jämförd med Charles Manson.
Fattar ni?
Jag vill inte bli inblandad i mordet på den där mannen,
för jag var inte inblandad i det.
Jag träffade fel person i en väldigt betydelsefull tid...
...i mina ungdomsår...
...och det skapade katastrof och tragedi.
Jag var Dallas lilla skyddsling. Han var min idol.
Jag trodde inte att han var farlig.
Jag trodde att han var ett stort barn tills masken föll av,
och det riktades mot mig.
Jag stal knarket.
Jag vet inte varför Justin fick ta allt ansvar.
Dallas pekade på skidmasken och sa att det var så han fixade sina skulder.
Om jag hade varit kille och inte gift med Dallas
hade jag nog också varit i bilen.
Det känns bra. Allt jag vill är att sanningen blir hörd.
Det är min börda att bära. Jag lever med vad jag gjorde.
Det är inte...
Det förändras aldrig. Det blir inte lättare.
Allt jag ville var att nån skulle tala sanning om det.
JUSTIN DICKENS HAR ALLTID VIDHÅLLIT
ATT DE SLOGS I BUTIKEN DEN DAGEN
HAN HAR ALDRIG FÅTT SIN VERSION BEKRÄFTAD
Han sa: "Det här är ett rån. Ner på golvet."
Plötsligt, jag vet inte varför, bestämde sig Allen för att agera.
Allen försökte ta pistolen när skotten avfyrades.
Det gick genom hans hand och träffade honom i huvudet.
Jag får gåshud.
Jag trodde aldrig att nån skulle erkänna nåt sånt,
att jag inte gick in kallblodigt och hänsynslöst.
Alltså... Jag var rädd.
Jag var ute på okänt vatten.
Jag visste inte vad jag höll på med och befann mig i en situation...
Jag vet inte vad jag ska säga. Det var det sista
jag hade förväntat mig att få höra.
Jag vill att han ska veta att jag har förlåtit honom.
Det innebär inte att jag gillar honom eller vill vara hans brevvän...
...men för att gå vidare var jag tvungen att förlåta honom.
Nu när du har hört det, vill du säga nåt till Christi Carter?
Tack.
Jag vet att jag är värdelös, men tack. Jag menar det. Tack.
JAMES FARREN VIDHÅLLER ATT JIM JACOBS TAR FEL
OCH ATT TEKNISKA BEVIS UTESLUTER ATT EN KAMP
ÄGDE RUM NÄR FRANCIS ALLEN CARTER SKÖTS
OM DET INTE VORE FÖR ATT FEDERALA LAGAR FÖRBJUDER DÖDSSTRAFF
FÖR DE SOM ÄR UNDER 18 NÄR BROTTET ÄGDE RUM HADE JUSTIN DICKENS AVRÄTTATS 2005
ISTÄLLET, EFTER 10 ÅR SOM DÖDSDÖMD, HAR HANS DOM ÄNDRATS TILL LIVSTID
MED 40 ÅR SOM LÄGSTA GRÄNS
HAN KAN BLI VILLKORLIGT FRIGIVEN TIDIGAST ÅR 2034