„Cum era dacă” e o întrebare pe care mi-o pun în fiecare zi.
Dacă nu intram acolo? Dacă nu-l omoram?
Dacă n-aș fi tras?
ALEEA MOCKINGBIRD
Te chinuiești cu întrebările astea.
Asta înseamnă viața aici. Reflectezi la viața ta și...
te gândești la ce se întâmplă,
la ce nu s-a întâmplat și la ce ți-ai dori să se întâmple.
DUPĂ REINTRODUCEREA PEDEPSEI CAPITALE ÎN SUA, ÎN 1976,
PESTE 8.000 DE PERSOANE AU FOST CONDAMNATE LA MOARTE.
ACEASTA ESTE POVESTEA DEȚINUTULUI CU NUMĂRUL 01306201.
Mă numesc Justin Wiley Dickens.
Am fost condamnat pentru omor calificat și jaf soldat cu omor.
Am primit pedeapsa capitală.
UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Când am intrat, am tras un foc.
Apoi m-am apropiat și am mai tras o dată.
Glonțul i-a străpuns obrazul și s-a înfipt în mandibulă.
L-am împins după un birou și l-am înjunghiat de vreo 25 de ori.
Nu-mi venea să cred. Eram uluit că am ucis pe cineva.
Nu-mi pare rău.
Am început să-l înjunghii pe bărbatul de pe canapea.
PASĂREA CÂNTĂTOARE
ÎNCHISOAREA JAMES V. ALLRED IOWA PARK, TEXAS
ÎN 1995, JUSTIN DICKENS A FOST CONDAMNAT LA MOARTE
PENTRU O CRIMĂ PE CARE A COMIS-O CÂND AVEA 17 ANI.
DICKENS NU A NEGAT RESPONSABILITATEA PENTRU CRIMĂ,
DAR ÎNTOTDEAUNA A SUSȚINUT CĂ POVESTEA E MAI COMPLEXĂ.
M-am născut în Amarillo, Texas, în iulie 1976.
M-am născut cu două luni mai devreme, deoarece mama consuma cocaină.
A fost o perioadă de conflicte,
dar părinții mei au rezistat până am împlinit 13 ani.
Apoi s-au despărțit definitiv.
Apoi...
a fost greu.
Trăiam pe străzi cu mama.
Era o boschetară dependentă de droguri, care fura din magazine.
Consumam droguri împreună și făceam pușcărie împreună,
ieșeam pe cauțiune și repetam asta la nesfârșit.
Dallas Moore făcea tatuaje
și era un bărbat fermecător, șmecher, inteligent,
îi lua pe toți sub aripa lui, cât mai aproape de el.
Fiind un copil rătăcit și căutând o figură paternă,
am fost atras de el și parcă m-a spălat pe creier.
Martha era logodnica lui Dallas Moore.
Dacă nu ar fi luat așa de multe droguri,
ar fi fost prieteni grozavi.
I-am întâlnit pe Dallas și pe Martha când aveam 15 ani.
După ce am furat marijuana cu prietenul meu,
m-am dus acasă la Dallas Moore să i-o vând lui.
Aveau o petrecere cu cocaină.
Toată lumea își injecta cocaină.
I-am spus că nu vreau să încerc fiindcă mama e dependentă de droguri
și am văzut ce fac acele oamenilor.
El a spus că e doar ceva psihic, nu e ceva fizic,
așa că, în final, m-a făcut să prizez niște cocaină.
Cam la o zi sau două după aceea,
după ce am petrecut și am băut încontinuu,
în final, m-a convins să-mi injectez cocaină.
După ce mi-am injectat cocaină, n-am mai prizat.
Eram pierdut.
MARTIE 1994
Când aveam 17 ani, am petrecut o săptămână întreagă.
Dallas și-a pierdut cunoștința.
Dormea în pat,
iar Martha a luat din buzunarul lui 30 g de cocaină.
A folosit singură o mare parte din ea.
Înainte să răsară soarele, ea a intrat în panică.
Ne-a cerut mie și prietenului meu, Craig Pennell, să o ducem cu mașina,
să încerce să vândă cocaină, ca să-i dea banii lui Dallas când se va trezi.
Ca dependent de droguri, te gândești doar la droguri.
Repercusiunile nu există în mintea ta. Nu te gândești la ele.
N-am putut să o vindem.
Așa că toți trei am consumat restul de cocaină.
La ultima oprire, înainte să o lăsăm pe Martha,
am aflat că Dallas Moore ne căuta cu un pistol.
Când m-a găsit Dallas, era cam 2:00 dimineața.
Dormeam pe canapeaua lui Craig.
M-am trezit cu un cuțit la gât.
Un drogat pe nume Eddie Ramos era cu el.
Vorbeau despre cum mă vor omorî.
A apărut Craig și atunci Dallas a început să ne bată
și să ne lovească cu pistolul.
Apoi ne-a spus să-l urmăm la el acasă.
Așa că am mers acolo și...
el m-a învinovățit pe mine pentru tot.
Mi-a spus să o duc pe Martha pe bulevardul Amarillo
și să o pun să se prostitueze, ca să strângem banii.
Dar, când am fost de acord,
mi-a spart nasul și aproape m-a lăsat inconștient.
A zis: „Ai lăsa-o pe Martha să se prostitueze?” Mi-a spus că eu o să-i aduc banii.
Mi-a arătat o cagulă de pe perete.
Când are probleme, le rezolvă cu cagula
și a zis: „Mă aștept să faci același lucru.
Nu-mi pasă ce faci.
O să-mi aduci banii.”
Am plecat cu Craig în camioneta lui.
Singurul loc unde știam că găsesc o armă era casa străbunicului meu,
departe, la țară.
Ne-am întors în oraș și i-am zis: „Oprește aici!”
Încercam să ne gândim ce să facem.
El zice: „Știu un loc lângă casa bunicilor mei.”
Așa că am traversat Amarillo.
Am ajuns la casa de amanet și bijuteria Mockingbird.
ÎN MAGAZIN ERAU PROPRIETARUL JIM JACOBS
ȘI CLIENTUL FRANCIS „ALLEN” CARTER.
BIJUTERIE
Privind în urmă, nimic nu anunța ce avea să se întâmple,
dar ziua părea de rău augur.
Motivul pentru care am făcut-o
a fost că frica de Dallas a fost mai mare decât frica de repercusiuni.
M-am dus la ușă și pe ea era o sonerie.
SUNAȚI
M-au văzut și mi-au deschis ușa.
Am spus că mă însor și că vreau să probez o verighetă.
Ei s-au întors cu spatele la mine. În acel moment,
am scos pistolul și l-am armat.
Și am zis: „La podea! Nu glumesc, vă omor.”
Dl Jacobs s-a întins unde nu-l vedeam.
Iar dl Carter s-a întins între două tejghele cu capul spre mine,
cam la 1,5 m distanță.
Am înlemnit.
Eram complet depășit de situație.
Trebuia să spun: „Mâinile sus! Dă-mi niște bani
și lasă-mă să ies.”, dar atunci nu gândeam așa de limpede.
Apoi, brusc, dl Carter m-a lovit cu umărul
și m-a trântit la pământ.
A fost o lovitură fulgerătoare.
N-a spus nimic în acel timp.
M-a trântit de perete.
L-am respins și am tras un glonț.
L-a lovit în piept.
Apoi m-am lăsat pe perete cu pistolul ridicat în sus, așa.
El a apucat arma, stând deasupra mea,
și a tras de armă în sus, iar glonțul i-a trecut prin mână
și l-a lovit în frunte.
Mi-am spus: „Nu se poate.”
Dl Jacobs a fugit pe ușa laterală.
Am încercat să ies pe ușa din față.
Am tras ultimele două gloanțe în încuietoare,
dar am ratat.
Am început să o lovesc cu capul, cu piciorul, dar nu puteam să ies.
Așa că am fugit prin spate.
BIJUTERIE ȘI AMANET
M-am uitat în stânga și Craig pleca cu mașina fără mine.
S-a uitat direct în ochii mei, dar a mers mai departe.
M-am gândit: „Povestea vieții mele.”
Așa că am luat-o la fugă.
M-am gândit...
„Nu pot să cred că am ucis pe cineva.”
Gândul ăsta îmi venea continuu în minte.
Nu m-am gândit dacă voi scăpa basma curată.
Nimic. Eram doar buimăcit.
LA TREI ZILE DUPĂ JAF,
JUSTIN DICKENS A FOST ARESTAT DE POLIȚIA DIN AMARILLO.
Justin, vrei să te identifici?
Eu sunt sergentul Campos. El e sergentul Montano.
Care e numele tău complet?
- Justin Wiley Dickens. - Bine.
Au spus: „Domnule, știm ce s-a întâmplat.
Complicele tău, Craig Pennell, e aici. Ne-a spus tot.”
Am lăsat capul și am început să plâng. Am spus:
„Îmi pare rău. N-am vrut să omor pe nimeni.”
Și am lăsat-o așa.
Poți începe de la început? A fost planificat?
- Ne poți spune? - N-a fost planificat.
Nu știam că există pedeapsa cu moartea,
dar știam că am încurcat-o.
LA PROCESUL LUI DICKENS,
PROCURORUL PRINCIPAL JAMES FARREN LE-A PREZENTAT JURAȚILOR
O VERSIUNE COMPLET DIFERITĂ.
TRIBUNALUL DISTRICTULUI RANDALL
PROCURORUL DISTRICTUAL JAMES FARREN
Jaful și crima de la bijuteria de pe strada Mockingbird
s-au petrecut pe 12 martie 1994.
A fost primul meu caz important, după ce am devenit procuror districtual.
Justin Wiley Dickens era un individ imprevizibil.
Cred că suferea de complexul lui Napoleon.
Era conștient că nu e un tip masiv
și compensa asta mergând țanțoș și încercând să demonstreze
că e un tip mare și periculos.
Cât privește justificarea lui,
explicația pentru comiterea jafului,
fiindcă îi era teamă de Dallas Moore,
cred că e vorba de ceva valabil pentru toate minciunile.
Amesteci puțin adevăr în minciună și devine mai credibilă.
Cred că a fost mai mult umilire decât o bătaie serioasă.
Cred că s-a înfuriat
când a fost umilit în fața unor oameni care îl cunoșteau,
deoarece, repet, dorința lui cea mai mare era să-i convingă pe toți că...
„Poate că fizic nu sunt foarte mare, dar sunt periculos.
Nu te pui cu mine.”
Cred că dovezile demonstrau
că exact asta s-a întâmplat la jaful din bijuteria de pe strada Mockingbird.
Francis Allen Carter a încercat să vorbească cu el
și să-l convingă să renunțe la tentativa de jaf.
„Lasă arma jos! Nu face asta. O să-ți distrugi viața.
Hai să vorbim despre asta! Nu e bine să faci asta.”
Dickens a răspuns violent, ca întotdeauna,
și l-a împușcat pe Francis Allen Carter.
O parte din apărarea lui Dickens era
că Francis Allen Carter l-a provocat să folosească arma.
Asta e o întrebare la care trebuie să răspundă jurații,
dacă victima l-a provocat sau nu pe acuzat.
Dacă răspunsul este „da”,
atunci, prin lege, pedeapsa capitală nu este posibilă.
Nu e posibil ca o asemenea luptă să aibă loc când era împușcat.
Ar fi imposibil să se întâmple ce a spus el
și să nu fie plin de sânge.
Dovezile arată că el era destul de departe
de Francis Allen Carter, când l-a împușcat.
Nu cred că Jacobs a văzut o luptă.
Cred doar că a presupus că se va întâmpla asta.
Când s-a ridicat de pe podea,
se gândea la un singur lucru, să fugă pe ușă.
Cred că asta l-a făcut pe Dickens să intre în panică și să apese pe trăgaci,
nu un atac al lui Francis Allen Carter.
Justin Wiley Dickens merita sentința primită de la jurați.
Merita pedeapsa cu moartea, ținând cont de personalitatea sa
și de fapta sa, dar și de victima
pe care a ales să o ia dintre noi.
Francis Allen Carter era printre cei mai exemplari oameni
despre care am auzit, iar Dickens ni l-a răpit.
Sunt Barbalee Blair.
Am fost colega lui Allen din 1978 până la moartea sa în 1994.
Eu sunt Kim Leal, am fost la cursul de engleză al dlui Carter.
De atunci am ajuns să predau engleza în aceeași sală de clasă
în care am învățat engleza cu dl Carter.
Allen era un om complex,
dinamic, interesant, tulburător,
care iubea copiii.
Arată atât de tânăr!
Era tânăr.
Avea 50 de ani, dar nu se purta ca la 50 de ani.
COPAC ÎN AMINTIREA LUI F. CARTER
Copiii pe care i-a ajutat cel mai mult erau cei ignorați.
Allen nu ignora pe nimeni.
Cei care nu aveau șanse de reușită
puteau reuși datorită lui Allen Carter.
El îi recunoștea întotdeauna pe cei fără șanse.
Pur și simplu, nu lăsa un copil să eșueze. BIJUTERIE ȘI AMANET MOCKINGBIRD
În seara când am auzit de asta,
nimeni nu știa că a fost un jaf sau că el a fost împușcat.
Știam doar că el murise.
LICEUL CLAYTON
Dar, a doua zi, la școală, au început să apară detalii.
Atunci îmi amintesc că noi, toți profesorii din cancelarie,
discutam cum ar fi reacționat Allen.
Ce ar fi făcut Allen într-un jaf armat?
Tu ce ai face? Ce aș face eu?
Niciunul dintre noi nu-l vedea pe Allen înfruntând un om înarmat.
Era puternic, dinamic... Toate astea sunt adevărate.
Dar nu mi-l pot imagina pe Allen atacând un om înarmat.
Nu-i stătea în fire.
Nu așa s-ar fi comportat el. Dar mi-l imaginez vorbind
cu toată forța și tăria de care era în stare,
încercând să comunice cu acest puști, să-l facă să înțeleagă ce face.
Nu e acceptabil așa ceva, nu e bine.
Iar Allen s-ar fi așteptat ca puștiul să se supună,
să înțeleagă, dar, evident, nu s-a întâmplat asta.
VERSIUNEA EVENIMENTELOR PREZENTATĂ DE PROCURORUL FARREN
ÎL ARĂTA PE DICKENS CA PE UN CĂLĂU HOTĂRÂT.
PENTRU APĂRARE, DEMONSTRAREA CĂ NU A FOST AȘA
ERA SINGURA CALE DE A-L FERI DE CONDAMNAREA LA MOARTE.
Mă numesc Rus Bailey. Am fost avocatul lui Justin Wiley Dickens.
Justin mi s-a părut un tânăr decent.
N-am să spun că era minunat, după cele întâmplate,
dar mi-a plăcut.
- Ce mai faceți? - Bine, mulțumesc.
- Bine. - Mulțumesc frumos.
La orice proces pentru omor calificat,
sunt șanse mari să se ceară pedeapsa capitală.
E singurul motiv al unui proces pentru crimă.
Primul lucru a fost să pledăm vinovat de omor involuntar,
care e o infracțiune mai ușoară în cadrul acuzațiilor contra lui Justin.
Problema e dacă Justin a intenționat sau nu să-l ucidă pe dl Carter,
pentru că așa i-a venit sau pentru că așa a vrut.
Dl Farren a citit aceleași rapoarte ca mine.
Realist vorbind, lucrurile se puteau întâmpla doar așa.
PLANUL BIJUTERIEI MOCKINGBIRD
Când Justin a scos pistolul,
a fost o confruntare între Justin și cei doi indivizi
care erau în magazin, în acel moment.
El le-a cerut să se culce pe jos.
În acel moment, și-a dat seama că face o greșeală prostească.
Cred că, din cauză că s-a întors cu spatele la dl Carter,
acesta a sărit peste tejghea.
În cursul evenimentelor, a fost împușcat când se luptau pentru armă.
Exista un martor ocular, dl Jacobs.
Dar el nu-și semna declarația fără aprobarea dlui Farren.
Nu știu de ce avea nevoie de aprobare,
deoarece, dacă eu aș da o declarație,
aș susține acea declarație deoarece e adevărată.
Dovezile arată că el era destul de departe
de Francis Allen Carter, când l-a împușcat.
Nu pot înțelege cum au acceptat asta.
Aș fi crezut că poliția a studiat traiectoriile în cameră,
ca să stabilească unde au ajuns gloanțele și de unde au plecat.
Asta ar fi putut dovedi sau indica
lupta dintre Justin Dickens și dl Carter.
Dar n-au studiat traiectoriile.
Nu li s-a părut relevant. Ar fi fost foarte important pentru noi. Dar poliția nu lucrează pentru apărare, ci pentru procuratura statului Texas.
DEPARTAMENTUL ȘERIFULUI DISTRICTUL RANDALL, TEXAS
Justin îmi părea un bărbat foarte tânăr, care era speriat de moarte.
Am putut stabili că Dallas Moore l-a amenințat,
ca să-i dea niște bani pentru ceva ce el, Justin,
și soția dlui Moore se pare că au făcut.
Dacă Dallas Moore ar fi depus mărturie,
atunci, s-ar fi aflat că situația era mult mai complexă
decât voia procuratura să afle jurații.
Dacă am fi putut-o aduce pe soția lui, separat de Dallas,
ea ar fi putut dezvălui ce s-a întâmplat între el și Justin.
Dar a fost extraordinar.
Deodată, dl Moore și mulți alți martori pe care îi voiam au dispărut.
Nu știu ce s-a întâmplat,
cum s-a ajuns acolo, dar investigatorul nostru nu-l putea găsi nicăieri.
Nu spun că procuratura a greșit.
Numai că Dallas își păzea pielea.
Spatele, ca să zic așa.
Da, înțeleg că a dispărut din cauza asta.
Dar ne-ar fi putut ajuta.
L-am cunoscut pe Justin cu doi ani înaintea incidentului, în clasa a 7-a.
FIICA LUI DALLAS MOORE
Eram amândoi la o școală de vară, la Școala Sam Houston.
O să-i dau de mâncare. Bates! Vrei să mănânci?
Nu rămân resturi în casa asta.
Justin era un băiat mititel, de la țară, care vorbea despre vânat mistreți
și arcuri cu săgeți.
Era un copil cam rebel.
Hai, veniți!
Împărțiți și fiți cuminți!
Tata o cunoștea pe mama lui prin intermediul drogurilor.
Fiți cuminți!
Am început să-l întâlnesc pe Justin acasă la tatăl meu.
Atunci, cred că am înțeles că prietenii mei
nu doar fumează marijuana și beau câteva pahare la o petrecere.
Tata e foarte charismatic.
Oamenii sunt atrași de el.
Cred că poate fi considerat un Charles Manson mult mai prietenos.
Poate controla oamenii.
Îi poate convinge pe oameni să facă ce vrea el.
Toată viața mea, a stat mai mult în închisoare.
De fiecare dată când ieșea, în loc să devină mai bun, era mai rău.
Pe măsură ce stătea mai mult, parcă intra în vrie,
tot mai multe acuzații, până a ajuns în punctul ăsta,
după 25 de ani.
În ultimele opt luni a fost fugar,
pentru că a legat o femeie de 83 de ani în casa ei și i-a făcut rău.
I-a invadat casa.
Ceva ce nu ai crede că ar face tatăl tău, dar...
DUPĂ CE A FUGIT DE POLIȚIE APROAPE NOUĂ LUNI,
DALLAS MOORE A FOST ARESTAT ÎN DISTRICTUL POTTER, TEXAS.
RISCĂ PÂNĂ LA CINCI CONDAMNĂRI PE VIAȚĂ
PENTRU ACUZAȚII FĂRĂ LEGĂTURĂ CU CRIMA LUI DICKENS.
ÎNCHISOAREA DISTRICTULUI POTTER
Tata voia Fort Worth.
Mama nu l-a lăsat să mă boteze Fort Worth, așa că m-a botezat Dallas.
Numele meu a fost pomenit de 58 de ori în proces,
deci toată lumea voia să vorbească cu mine.
Sunt vedeta spectacolului.
Eu nu mint. Oamenii vor spune că nu mint.
Sunt foarte direct.
Fiica mea mi l-a prezentat pe Justin. V-a spus asta?
Puțoiul ăla mic!
A provocat atâtea necazuri în viața mea.
Soția mea îl plăcea.
Au furat 30 g de cocaină de la mine.
V-a spus asta?
Eu dormeam. Au luat totul de la mine.
Am pus pistolul la capul puștiului și am zis: „O iei pe Martha
și îți ceri scuze că ai lăsat-o să iasă din casă și să mă jefuiască.
Trebuia să-mi fii prieten.”
M-a învinovățit pentru tot.
Mi-a arătat o cagulă pe perete.
Și a zis: „Nu-mi pasă ce faceți. O să-mi aduceți banii.”
Asta e... Jur pe Biblie, jur pe Dumnezeu.
E o minciună sfruntată.
N-am spus niciodată: „Veți face asta și asta,
aduceți-mi banii!” și l-am trimis să jefuiască.
E o minciună.
N-am vrut să fiu implicat în minciunile lui
și habar n-aveam că va face asta.
L-am lăsat în pace.
Nu el m-a jefuit, ci soția mea.
I-am zis: „Vreau să o duci pe soția mea la motel și să o păzești.
Niciun client să nu stea mai mult de 15 minute.
Pune-o să-mi câștige banii! Ea m-a furat.
Faci asta pentru mine?”
El zice: „Da, o să fiu peștele curvei.”
Când a spus asta, l-am lovit.
Uitați-vă la pozele lui!
Când a vrut să se ridice, nu l-am lăsat.
L-am dat afară din casă cu șuturi în fund
și i-am spus: „Să nu mai calci pe aici.
Nu mă poți plăti, nu poți cumpăra nimic, nu poți face nimic sau să-ți ceri scuze.
Să nu mai calci în casa mea, jigodie!”
Asta i-am spus.
Nu vreau să fiu văzut ca un fel de Charles Manson.
Știți ce zic?
Nu vreau să fiu implicat în uciderea acelui om,
deoarece nu am fost implicat.
El nu-mi datora nimic. Datoria lui era plătită când l-am bătut.
Cred că ar trebui să i se arate clemență, dar nu în detrimentul meu,
zicând că eu i-am ordonat să facă asta.
V-aș spune dacă am zis asta, dar nu e așa.
Dacă s-a dus să jefuiască, a făcut-o ca să o impresioneze pe nevastă-mea.
Numele meu e Martha Cummins-Bell acum.
Am scăpat de droguri în 1997.
Sunt mamă. Am șapte copii.
- Patru sendvișuri și două salate. - Bine, mulțumesc.
Lucrez la o agenție
specializată în tratarea oamenilor cu tulburare borderline.
Aproape întotdeauna au tendințe sinucigașe sau tind să-și facă rău.
Pot înțelege asta.
Am rupt legăturile cu Dallas de mult.
Nu-mi mai e frică de el.
LA FEL CA DALLAS, ȘI MARTHA A LIPSIT DE LA PROCESUL LUI DICKENS.
NU A VORBIT NICIODATĂ PUBLIC DESPRE EVENIMENTELE CARE AU DUS LA CRIMĂ.
E foarte emoționat.
Dumnezeule!
Îmi amintesc când l-am cunoscut pe Justin.
Stăteam într-un apartament cu Dallas.
- Asta e drăguță. - Aia...
Uite-l pe Justin!
Am crezut că are 12 ani.
Uite-l acolo, Martha!
Era un copil de pe stradă.
Cel micuț e Justin.
Justin avea o inocență reală.
Uite-l pe Dallas!
Dallas era cu zece ani mai mare decât mine și l-am cunoscut după ce ispășise
aproape zece ani în închisoarea din Missouri.
Cred că toți eram atrași de agitația aia
și de consumul de droguri.
Dallas era mai mare decât noi toți și fusese închis,
de aceea era interesant.
- Ben cu un pistol în gura tatei. - Uite-l pe Kenny!
- Ți-l amintești? - E pe bune?
Da, e o armă adevărată.
- Are gloanțe în ea? - Sigur că nu. Aveai motive să te temi de Dallas.
Dallas și-a pierdut cunoștința și Martha i-a luat 30 g de cocaină din buzunar.
Cred că eram supărată că el ținea cocaina în buzunar.
Și...
voiam să fie în buzunarul meu.
Așa că, într-o seară,
i-am dat multe pastile de Valium,
l-am adormit și i-am luat cocaina din buzunar.
Eu, Craig și Justin am început să ne injectăm cocaina
și am ajuns în punctul în care consumaserăm prea mult din pungă.
Știam...
Știam că toți am belit-o.
Știam că Dallas voia să-și recupereze banii.
Și...
toți eram îngroziți.
Nu știu de ce a devenit responsabilitatea lui Justin.
Era o cagulă agățată pe perete, în rulota noastră.
Dallas a arătat spre ea și a zis: „Așa îmi rezolv eu datoriile.”
Cred că Justin a făcut ce a crezut că trebuie să facă.
Nu cred că a vrut să facă rău cuiva.
Cred că doar voia să-i dea banii lui Dallas.
Știu că un om și-a pierdut viața.
Nu? Ăsta e celălalt aspect, că a murit cineva.
Dar...
i-a luat și viața lui Justin.
Justin a apăsat pe trăgaci.
Craig a condus mașina.
Eu am furat drogurile.
Dacă eram bărbat și nu eram măritată cu Dallas,
probabil că aș fi fost și eu în mașină.
Nu știu cum poate fi cineva condamnat la moarte pentru așa ceva.
Apărarea lui Dickens era
că Francis Allen Carter l-a provocat să folosească arma.
Dacă răspunsul la asta era „da”,
atunci, prin lege, pedeapsa capitală nu este posibilă.
A fost un martor ocular, dl Jacobs,
dar nu semna declarația fără aprobarea dlui Farren.
JIM JACOBS A FOST SINGURUL MARTOR AL EVENIMENTELOR
DIN BIJUTERIA MOCKINGBIRD.
LA PROCES, S-A CONSIDERAT CĂ MĂRTURIA LUI JACOBS SUSȚINE
VERSIUNEA ACUZĂRII DESPRE ACELE EVENIMENTE.
EL NU A MAI VORBIT DE LA PROCES DESPRE CE S-A ÎNTÂMPLAT ÎN ACEA ZI.
Allen, desigur, era profesor.
Ca venit suplimentar, el...
FOST PROPRIETAR AL BIJUTERIEI
...cumpăra și vindea bijuterii.
Era un bun prieten.
Allen venise în vizită.
Un client a venit la ușa din față.
Era protejată electronic la închidere și la deschidere.
Așa că i-am deschis și l-am lăsat să intre.
Când noi ne vedeam de treburile noastre,
el a scos un pistol și a spus:
„Ăsta e un jaf. Culcați-vă pe podea!”
Așa că asta am făcut.
Ne-am întins pe podea și...
el a zis: „Cu mâinile întinse”, nu știu de ce.
La un moment dat, tot nu știu de ce,
Allen a decis că e momentul să acționeze.
S-a ridicat de pe podea, a sărit peste tejghea
și l-a atacat pe puști.
Încerca să-i ia pistolul când acesta s-a descărcat.
A fost primul glonț.
Al doilea a fost când încerca să împingă arma și s-a descărcat
prin articulația degetului și l-a lovit în cap.
Al doilea glonț care l-a lovit pe Allen a fost cel care l-a ucis.
Atunci am ieșit pe ușa din spate.
Nu cred că Jacobs a văzut o luptă.
Cred că doar a presupus că se va întâmpla asta.
Dovezile arată că Dickens era destul de departe
de Francis Allen Carter în timpul împușcăturilor.
Farren e bun în meseria lui. Nu încape îndoială în privința asta,
dar nu înțeleg de ce încearcă să răstălmăcească circumstanțele
la care am fost martor.
I-am spus că Allen încerca să ia arma, când s-a descărcat.
Cum poți face asta dacă nu ești destul de aproape ca să iei arma?
PARADA DE ZIUA VETERANILOR ÎN AMARILLO
AICI TRĂIEȘTE SPERANȚA
Durerea nu trece.
Se schimbă.
Simți tristețe, simți furie, confuzie, frustrare.
Te simți singur pe lume. Dar nu dispare niciodată.
Inima ta tânjește după acel om tot timpul.
Mă numesc Christi Carter și sunt fiica...
fiica foarte mândră a lui Allen Carter.
Tata venea sâmbăta în Amarillo, pentru afacerea cu bijuterii.
În acea sâmbătă,
aveam un presentiment urât și nu voiam să vină în Amarillo.
La ora 16:30 în acea după-amiază, m-a sunat.
Îi aud și acum vocea.
Mi-a spus: „Te iubesc, puiule. Te sun când ajung acasă.”
Asta a fost tot.
Mă uitam la știrile de la ora 17:00,
când au transmis o știre de ultimă oră.
Au fost împușcături la bijuteria Mockingbird.
Am știut imediat.
Am știut imediat că s-a întâmplat ceva cu tata.
M-am dus la spital. El era încă în viață.
A murit când mama a ajuns în Amarillo.
Dar a trebuit să-i spun.
Singurul motiv pentru care tata voia să ia arma
era că a simțit că Dickens n-ar fi putut să fie convins
să nu facă asta sau să lase arma.
Dar așa era tata.
A primit Medalia Soldatului în Vietnam, pentru salvarea vieții a trei soldați.
E imediat după Crucea Marinei.
Așa era tata. A încercat să găsească o soluție.
Nu știa altceva, nu se purta altfel.
Eu cred că a vrut să ia arma. Exact așa ceva ar fi făcut.
Acela era un tânăr cu probleme, iar el voia să-l ajute.
Dacă m-aș duce să-l văd pe Dickens, cred că...
nu i-ar păsa că sunt acolo.
Dar vreau să vadă că viața a continuat pentru noi.
Da, a fost greu, da, a fost dureros.
Să-ți pierzi tatăl când ai 20 de ani și să-ți vezi mama singură,
fiindu-i dor de el și fiindu-mi și mie dor de el...
Dar el nu ne-a luat totul.
Și vreau să știe că l-am iertat pentru ce a făcut.
Asta nu înseamnă că îl plac.
Nu înseamnă că vreau să corespondăm.
Ca să merg mai departe, trebuia să-l iert.
Dar nu cred că i-ar păsa.
Singurul lucru care-mi va rămâne în minte legat de Dickens
e ultima întrebare de la proces.
James l-a întrebat:
„Acum că le-ai cunoscut pe soția și pe fiica dlui Carter,
pe mama, frații și surorile lui,
ce simți în legătură cu ce ai făcut?”
Dickens s-a uitat la noi, apoi la James Farren, și a spus: „Dle Farren, îmi pare foarte rău că mi s-a întâmplat asta.”
Îmi pare rău. Îmi pare rău că am spus asta.
Îmi pare rău.
Am fost...
Am fost un măgar.
Adică...
ce am spus a fost probabil devastator de crud, dar...
Nu am o scuză pentru asta.
LA 90 DE ZILE DUPĂ PRIMUL INTERVIU,
DEPARTAMENTUL DE JUSTIȚIE DIN TEXAS A MAI PERMIS
UN INTERVIU CU JUSTIN DICKENS.
A provocat atâtea necazuri în viața mea.
Puțoiul ăla mic!
N-am spus niciodată: „Veți face asta și asta,
aduceți-mi banii” și l-am trimis să jefuiască.
Nu voiam să fiu văzut ca un fel de Charles Manson.
Știți ce zic?
Nu voiam să fiu implicat în uciderea acelui om,
fiindcă nu am fost implicat.
Am cunoscut omul nepotrivit într-un moment de cotitură
al adolescenței mele și...
a dus la dezastru și tragedie.
Eram micul protejat al lui Dallas. Îl idolatrizam.
Nu credeam că e așa de periculos.
Credeam că e un copil mare, până i-a căzut masca și m-a luat la țintă.
Eu am furat drogurile.
Nu știu de ce a devenit responsabilitatea lui Justin.
Dallas a arătat cagula și a zis: „Așa îmi rezolv eu datoriile.”
Dacă eram bărbat și nu eram măritată cu Dallas,
probabil că aș fi fost și eu în mașina aia.
E o mică binecuvântare. Am vrut doar să se afle asta.
Îmi port crucea și trăiesc cu ce am făcut.
Asta nu se va schimba niciodată, nu va fi niciodată mai ușor.
Tot ce voiam era să spună cineva adevărul.
JUSTIN DICKENS A SUSȚINUT ÎNTOTDEAUNA CĂ A FOST O LUPTĂ
ÎN ACEA ZI, ÎN BIJUTERIA MOCKINGBIRD.
N-A PUTUT NICIODATĂ SĂ CONFIRME VERSIUNEA SA ASUPRA EVENIMENTELOR.
A spus: „Ăsta e un jaf. Culcați-vă pe podea!”
La un moment dat, și tot nu știu de ce,
Allen a decis că era timpul să acționeze.
Allen încerca să-i ia arma, când aceasta s-a descărcat.
A trecut prin articulația degetului și l-a lovit în cap.
Mi s-a făcut pielea de găină.
Nu credeam că va recunoaște cineva așa ceva.
Că nu am intrat acolo cu sânge-rece
și cu nu știu ce motive.
Vreau să zic că eram speriat.
Eram complet depășit de situație
și nu știam ce fac.
Și eram într-o situație...
Nu știu ce să spun, deoarece e ultimul lucru
la care mă așteptam în acest interviu.
Vreau să știe că l-am iertat pentru ce a făcut.
Asta nu înseamnă că îl plac.
Nu înseamnă că vreau să corespondăm.
Ca să merg mai departe, trebuia să-l iert.
După ce ai auzit asta, ai vreun mesaj pentru Christi Carter?
Mulțumesc!
Știu că nu valorează nimic, dar mulțumesc.
Serios, mulțumesc!
JAMES FARREN ÎNCĂ SUSȚINE CĂ JIM JACOBS SE ÎNȘALĂ
ȘI CĂ DOVEZILE EXCLUD ORICE POSIBILITATE SĂ FI FOST O LUPTĂ
CÂND FRANCIS „ALLEN” CARTER A FOST ÎMPUȘCAT.
DACĂ NU ERA O LEGE FEDERALĂ CARE INTERZICEA PEDEAPSA CAPITALĂ
PENTRU CEI SUB 18 ANI LA MOMENTUL INFRACȚIUNII, JUSTIN DICKENS AR FI FOST EXECUTAT ÎN 2005.
ÎN SCHIMB, DUPĂ 10 ANI ÎN DETENȚIA CONDAMNAȚILOR LA MOARTE,
PEDEAPSA I-A FOST COMUTATĂ LA ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ,
CU UN MINIMUM DE 40 DE ANI.
NU VA FI ELIGIBIL PENTRU ELIBERARE CONDIȚIONATĂ PÂNĂ ÎN 2034.