"Hva om?" Det er det samme spørsmålet hver dag.
"Hva om jeg ikke gikk inn og drepte ham?"
"Hva om jeg aldri fyrte av?"
MOCKINGBIRD LANE STOPP
Man plager seg selv med slike spørsmål.
Det er stort sett hva livet består av her inne.
Indre refleksjon og...
...tanker om alt som går videre...
...det som ikke gikk videre og det man ønsker gikk videre.
SIDEN DØDSSTRAFF BLE GJENINNFØRT I USA I 1976,
ER MER ENN 8000 PERSONER BLITT DØMT TIL DØDEN
DETTE ER HISTORIEN OM FANGE NR. 01306201
Jeg heter Justin Wiley Dickens.
Jeg ble funnet skyldig i ran og drap
og ble dømt til døden.
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg gikk frem og avfyrte et skudd. Jeg gikk nærmere og skjøt igjen.
Kulen gikk inn i kinnet hennes og stoppet i kjeven.
Jeg dyttet ham bak et skrivebord og knivstakk ham rundt 25 ganger.
Jeg kunne ikke fatte at jeg nettopp hadde drept noen.
Jeg angrer ikke.
Jeg begynte å knivstikke ham, jeg stakk fyren i sofaen.
JAMES V. ALLRED-AVDELINGEN IOWA PARK I TEXAS
I 1995 BLE JUSTIN DICKENS DØMT TIL DØDEN FOR ET DRAP HAN BEGIKK
DA HAN VAR BARE 17 ÅR GAMMEL
DICKENS HAR ALDRI NEKTET FOR Å HA BEGÅTT DRAPET
MEN HAR ALLTID HEVDET AT SAKEN HAR FLERE SIDER
Jeg ble født i Amarillo i Texas i juli 1976.
Jeg ble født to måneder for tidlig fordi moren min brukte kokain.
Det var tøffe kår,
men foreldrene mine holdt ut til jeg var 13 år.
Etter det slo de opp for godt, og så...
...ble det enda tøffere.
Mamma og jeg bodde på gata.
Hun var hjemløs og avhengig av stoff.
Vi pleide å naske på butikkene.
Vi ruset oss sammen og havnet i fengsel sammen.
Så slapp vi ut og fortsatte i det samme mønsteret.
Dallas Moore var en lokal tatovør. Han var...
...en skikkelig sjarmør. Kjapp i replikken, glatt.
Han fikk alle under sin vinge og holdt dem tett til seg.
Jeg var en forvirret guttunge som søkte etter en farsfigur.
Han lokket meg til seg, og jeg ble på en måte hjernevasket av ham.
Martha var forloveden til Dallas Moore.
Om ikke det var for at de ruset seg så ofte,
hadde de vært skikkelig ålreite.
Jeg møtte Dallas og Martha da jeg var omkring 15 år...
...etter at jeg og noen kompiser hadde stjålet marihuana. Jeg dro hjem til Dallas for å se om han ville kjøpe det.
De hadde en diger kokainfest.
Alle satte sprøyter med kokain.
Jeg sa at jeg ikke ville prøve fordi moren min var rusmisbruker.
Jeg hadde sett hva sprøyter gjør med folk.
Da sa han at det bare var en mental greie, ikke en fysisk.
Til slutt overtalte han meg til å sniffe kokain.
Etter en eller to dager med fest og fyll døgnet rundt...
...fikk han meg til å ta kokain intravenøst.
Etter å ha sprøytet det inn sniffet vi det aldri igjen.
Jeg var fortapt.
MARS 1994
En gang da jeg var 17 år, festet vi en uke i strekk.
Dallas sluknet.
Han lå i sengen.
Martha gikk i lommene hans og tok ut flere gram kokain.
Hun tok en god del av det alene.
Innen soloppgang hadde hun panikk.
Hun ba meg og min makker, Craig Pennell, om å kjøre henne rundt
for å selge resten for å få penger til å betale Dallas før han våknet.
En som er dopavhengig, tenker ikke på noe annet.
Man forstår ikke konsekvensene, man tenker ikke på dem.
Vi klarte ikke å selge noe.
Vi endte opp med å ta det selv.
Da vi stanset bilen og før vi hadde sluppet av Martha,
fikk vi høre at Dallas Moore var etter oss med en pistol.
Dallas fant meg da klokka var rundt to på natta.
Jeg lå og sov på sofaen til Craig.
Jeg våknet opp med en kniv mot strupen.
Han hadde med en lokal rusmisbruker som het Eddie Ramos.
De snakket om hvordan de skulle drepe meg.
Craig kom inn, og Dallas ga oss juling
og slo oss med pistolen.
Han sa at vi skulle følge med hjem til ham.
Da vi kom dit, la han skylden på meg, mer eller mindre.
Han sa at jeg skulle ta med Martha til Amarillo Boulevard...
...og finne noen horekunder til henne for å skaffe pengene.
Da jeg sa ja...
...knuste han nesa mi og holdt på å svimeslå meg.
Han sa: "Vil du la Martha selge seg?"
Han sa at jeg skulle skaffe pengene.
Han pekte på en finlandshette som hang på veggen.
Når han havnet i en knipe, løste han saken ved å bruke den.
Han sa: "Jeg forventer at du gjør det samme.
Jeg blåser i hva du finner på.
Bare skaff penger til meg".
Jeg og Craig dro av gårde i Craigs bil.
Jeg visste at oldefaren min hadde en pistol i huset.
Han bodde langt ute på landet.
Da vi kjørte tilbake til byen, stoppet jeg nå og da
for å prøve å finne på noe vi kunne gjøre.
Craig visste om et sted like ved besteforeldrene sine.
Vi kjørte gjennom Amarillo.
LOMETA DRIVE MOCKINGBIRD LANE
Vi kom til pantelåner- og gullsmedbutikken i Mockingbird.
INNE I BUTIKKEN STO EIEREN JIM JACOBS OG KUNDEN FRANCIS 'ALLEN' CARTER
SMYKKER
Når jeg tenker tilbake på det,
var det umulig å forutsi hva som ville skje.
Alt føltes feil den dagen.
Grunnen til at jeg gjorde det...
...var fordi jeg var mer redd for hva Dallas ville gjøre
enn hva politiet ville gjøre.
Jeg gikk fram til døren, som hadde en elektrisk lås.
ANROP
Da de så meg, låste de opp døren.
Jeg sa at jeg skulle gifte meg og ville prøve en ring.
De snudde ryggen til meg, og da de gjorde det...
...tok jeg fram pistolen og spente hanen.
Jeg sa: "Ned på gulvet. Jeg kødder ikke. Jeg dreper dere."
Mr. Jacobs lå slik at jeg ikke så ham.
Mr. Carter lå mellom to disker med hodet rettet mot meg...
...halvannen meter unna.
Jeg stivnet til.
Jeg var ikke i mitt rette element.
Jeg skulle bedt dem om å ta henda i været, gi meg noen penger
og så slippe meg ut igjen.
Men det er lett å være etterpåklok.
Helt plutselig ble jeg taklet av Mr. Carter.
Han løftet meg opp fra gulvet.
Det kom som lyn fra klar himmel.
Han sa ikke et ord.
Han smalt meg inn i veggen.
Jeg klarte å samle meg og fyre av et skudd.
Jeg traff ham i overkroppen.
Jeg skled ned langs veggen med pistolen løftet foran meg.
Han grep fatt i pistolmunningen og dro pistolen opp.
Kula gikk gjennom hånden hans og traff ham i panna.
Jeg tenkte bare: "Å nei."
Mr. Jacobs løp ut gjennom sidedøren.
Jeg prøvde meg på hoveddøren.
Jeg fyrte av de siste skuddene mot låsen.
Jeg bommet.
Jeg skallet til den og sparket den.
Jeg kom meg ikke ut.
Jeg løp ut gjennom bakdøren. GULLSMED OG PANTELÅNER
Til venstre for meg så jeg Craig kjøre av gårde.
Vi fikk øyekontakt, men han kjørte bare videre.
Jeg tenkte: "Typisk min uflaks."
Jeg la på sprang.
Jeg tenkte: "Jeg kan ikke fatte at jeg nettopp har drept noen."
Den samme tanken tenkte jeg om og om igjen.
Jeg lurte ikke på om jeg ville slippe unna med det. Det var tomt. Jeg var i sjokk.
TRE DAGER ETTER RANET
BLE JUSTIN DICKENS ARRESTERT AV POLITIET I AMARILLO
Kan du identifisere deg selv, Justin?
Vi er politibetjent Compass og Montano.
-Hva er ditt fulle navn? -Justin Wiley Dickens.
Ok.
De sa: "Vi vet hva som har skjedd."
"Vi har Craig Pennell. Han har fortalt oss alt".
Jeg bøyde hodet og begynte å gråte. Jeg sa: "Jeg mente ikke å drepe noen."
Det var alt jeg sa.
Begynn fra start. Var drapet planlagt?
Det var ikke planlagt.
Jeg visste ikke at det var dødsstraff.
Men jeg visste at jeg satt i klisteret.
UNDER DICKENS' RETTSSAK LA AKTOR JAMES FARREN FREM
ET ALTERNATIVT HENDELSESFORLØP FOR JURYEN
RANDALL COUNTY TINGHUS
Ranet og drapet i pantelånersjappa på Mockingbird Street
fant sted den 12. mars 1994.
Det var min første store sak som statsadvokat.
Justin Wiley Dickens var en ustabil person.
Han hadde nok et mindreverdighetskompleks.
Han visste at han ikke var særlig stor.
Han kompenserte for det ved å være brautende
og demonstrere at han var en stor og farlig fyr.
Når det gjelder hans rasjonalisering
og rettferdiggjørelse av ranet,
påsto han at han var redd for Dallas Moore.
Det har de samme trekkene som de aller fleste løgner.
Man blander inn noe sannhet for å gjøre løgnen mer troverdig.
Jeg tror at det handlet mer om ydmykelse
enn om at han ble alvorlig banket opp.
Han var nok mer opprørt over å bli ydmyket
foran folk han kjente.
Hans største motivasjon var å overbevise alle rundt seg om...
...at selv om han ikke er så stor fysisk, er han ikke en man kødder med.
Jeg mener, og bevisene viser det samme,
at det er akkurat det som skjedde under ranet på Mockingbird Street.
Francis Allen Carter prøvde å henvende seg til ham
og overtale ham til å gi opp ransforsøket.
"Legg fra deg pistolen, ellers ødelegger du livet ditt.
Snakk med meg. Du vil egentlig ikke gjøre dette."
Dickens svarte, som vanlig, med vold.
Han skjøt og drepte Francis Allen Carter.
Dickens forsvarte seg med at Francis Allen Carter
framprovoserte bruken av pistolen.
Det var ett av spørsmålene juryen måtte finne ut av.
Var det offeret som forårsaket handlingene til den tiltalte?
Hvis svaret på det er ja,
sier loven at han ikke kan dømmes til døden.
Det er ikke mulig å anstrenge seg slik når man er skutt.
Ting kan umulig ha skjedd slik han beskrev det
når han ikke var dekket av blod.
Kriminaltekniske bevis bekrefter
at han sto et godt stykke unna Francis Allen Carter
da skuddene ble avfyrt.
Jacob så ikke at de gikk løs på hverandre.
Antagelig antok han at det var det som ville skje.
Da han karret seg opp fra gulvet,
tenkte han ikke på annet enn å komme seg ut.
Det var da Dickens fikk panikk og fyrte av skuddet.
Han fikk ikke det av et angrep fra Carter.
Justin Wiley Dickens fortjente dommen juryen ga ham.
Han fortjente å bli dømt til døden på grunn av den han var
og på grunn av hva han gjorde,
men også på grunn av offeret som han valgte å røve fra oss.
Francis Allen Carter var en av de mest eksemplariske personene
jeg noensinne har hørt om.
Dickens tok ham fra oss.
Jeg heter Barbaralee Blair.
Allen var min lærerkollega fra 1978 og fram til sin død i 1994.
Jeg heter Kim Leal.
Mr. Carter var min engelsklærer.
Siden da har jeg også blitt engelsklærer og har det samme klasserommet
hvor jeg selv hadde faget med Mr. Carter.
Allen var en komplisert,
energisk, interessant, motstridende
og mystisk mann som elsket barn.
Han ser så ung ut. -Han var jo det. -Ja.
Teknisk sett var han 50, men han oppførte seg yngre.
TIL MINNE OM F. ALLEN CARTER
Han var spesielt til hjelp for ungene som var problembarn.
Det fantes ikke problembarn for Allen.
De som sto i fare for å droppe ut, fortsatte takket være Allen Carter.
Han la alltid merke til skoletaperne.
Han nektet å la noen gi opp.
MOCKINGBIRD GULLSMED OG PANTELÅNER
Da vi først fikk vite det...
...var det ingen som visste at det hadde vært et ran
og at han hadde blitt skudd.
Vi visste bare at han var død.
Men på skolen dagen etter fikk vi høre flere detaljer.
Jeg husker at vi lærerne satt på lærerværelset
og snakket om hvordan Allen ville ha reagert.
"Hva ville Allen ha gjort ved væpnet ran?"
"Hva ville man selv ha gjort?"
Ingen kunne se for seg Allen takle noen med et våpen.
Han var sterk og energisk, det stemmer.
Men jeg kan ikke forestille meg Allen gå løs på en bevæpnet mann.
Det lå ikke i hans vesen eller hans natur.
Han ville ikke gjort noe sånt.
Jeg kan forestille meg at han brukte sin stemme og myndighet
for å prøve å få denne gutten, hvem han nå enn var,
til å forstå hva han gjorde.
At det ikke var greit å gjøre sånt.
Og Allen...
...ville ha forventet at gutten skulle føye seg og innse hva han gjorde.
Men det skjedde naturligvis ikke.
HENDELSESFORLØPET SOM FARREN PRESENTERTE
FREMSTILTE DICKENS SOM EN MÅLRETTET DRAPSMANN
FOR Å HINDRE HAM I Å BLI DØMT TIL DØDEN MÅTTE FORSVARET MOTBEVISE DEN TEORIEN
ÅPENT
Jeg heter Rus Bailey. Jeg var forsvarsadvokaten til Justin Dickens.
Jeg syntes Justin virket som en skikkelig gutt.
Jeg sier ikke at han var et englebarn,
men jeg likte ham.
-Står til i dag? -Bare bra, takk.
-Fint. -Tusen takk.
I enhver sak som kan medføre dødsstraff, er det mest trolig at juryen ber om det.
Det er derfor man tar ut den siktelsen.
Det første vi gjorde, var å vedkjenne straffskyld for uaktsomt drap.
Det var bare en del av siktelsene mot Justin.
Spørsmålet er om Justin virkelig mente å drepe Mr. Carter
fordi han følte for det eller ønsket det.
Mr. Farren har lest samme rapport som meg.
Det finnes bare én måte hendelsene kunne inntruffet på.
BUTIKKENS PLANLØSNING
Da Justin tok fram pistolen, var det en disk mellom ham
og de to personene som befant seg i butikken.
Han ba dem om å legge seg ned på gulvet.
På det tidspunktet innså han at han var i ferd med å begå en tabbe.
Da han snudde ryggen til Mr. Carter,
kom Mr. Carter seg rundt disken.
Som følge av det ble han skutt under basketaket om pistolen.
Mr. Jacobs var øyevitne,
men han nektet å skrive under på vitneutsagnet
uten Mr. Farrens godkjennelse.
Jeg vet ikke hvorfor han trengte hans godkjennelse.
Om jeg skulle uttale meg om noe,
ville jeg holdt på mitt, fordi det hadde vært sant.
Kriminaltekniske bevis bekrefter at han sto et godt stykke unna
Francis Allen Carter da skuddene ble avfyrt.
Det er ufattelig at de falt for det.
Jeg antok at politiet i det minste ville analysert åstedet
for å fastslå hvor kulene gikk og hvor de kom fra.
Dette hadde gitt bevis på
at det var et sammenstøt mellom Justin og Mr. Carter.
Men det ble aldri analysert.
De mente det ikke var relevant, men det kunne betydd mye for oss.
Men politiet jobber ikke for forsvarsadvokaten, men for delstaten.
RANDALL COUNTY I TEXAS SHERIFFENS KONTOR
Justin virket mest som en livredd ung mann.
Vi fikk rede på at Dallas Moore virkelig hadde truet ham
til å tilbakebetale penger for noe som Justin
og kona til Mr. Moore hadde gjort.
Hvis Dallas Moore hadde gått med på å vitne,
hadde det kanskje kommet fram at det lå mer bak
enn hva myndighetene innrømte overfor juryen.
Hvis vi hadde fått kona hans til å vitne uten Dallas til stede,
kunne hun ha fortalt hva som faktisk skjedde mellom han og Justin.
Men utrolig nok forsvant Mr. Moore og andre vitner vi ville snakke med.
Jeg vet ikke hvordan det skjedde, men etterforskerne kunne bare ikke finne ham.
Jeg sier ikke at myndighetene gikk feil fram,
men Dallas ivaretok sine egne interesser, for å si det sånn.
Jeg skjønner hvorfor han stakk av.
Men han hadde vært til stor hjelp.
Jeg traff Justin to år før hendelsen inntraff, i sjuende klasse.
DALLAS' DATTER
Vi gikk på Sam Houston sommerskole sammen.
Jeg skal bare mate ham. Bates, vil du ha litt å spise?
Vi har aldri rester igjen.
Justin var en livlig bondegutt
som interesserte seg for grisejakt og bueskyting.
Han var litt av en villbasse.
Deres tur. Kom igjen.
Del pent, Sara.
Pappa kjente moren hans fra rusmiljøet.
Del pent.
Derfor traff jeg på Justin hjemme hos pappa.
Da innså jeg at vennene mine drev med tyngre saker
enn gress og et par shots nå og da.
Faren min er veldig karismatisk.
Alle tiltrekkes av ham.
Jeg ville sammenlignet ham med en betydelig hyggeligere Charles Manson.
Folk flokker seg rundt ham.
Han har en egen evne til å få folk til å gjøre som han vil.
I løpet av oppveksten min var han inn og ut av fengsel.
I stedet for å bli bedre ble han verre for hver gang han kom ut.
Det var som en ond sirkel.
Han ble tiltalt for mer og mer til han endte opp der han er i dag.
Han har vært på rømmen de siste åtte månedene.
Han bandt fast en 83 år gammel kvinne
og påførte henne skader i hennes eget hjem.
Man tror jo ikke at ens egen far kan gjøre noe sånt, men...
ETTER Å HA VÆRT PÅ RØMMEN I NESTEN NI MÅNEDER
BLE DALLAS MOORE ARRESTERT I POTTER COUNTY I TEXAS
HAN RISIKERER FEM LIVSTIDSDOMMER
FOR LOVBRUDD SOM IKKE ER KNYTTET TIL DICKENS
POTTER COUNTY FENGSEL
Faren min likte Fort Worth,
men mamma nektet å la ham kalle meg det, så jeg ble hetende Dallas.
Navnet mitt ble nevnt 58 ganger under rettssaken.
Alle ville snakke med meg.
Jeg var stjerna.
Jeg lyver aldri. Spør hvem som helst. Jeg sier det som det er.
Jeg traff Justin gjennom min datter. Fortalte hun det?
Den lille drittungen!
Han har skapt så mye trøbbel for meg.
Kona mi likte ham.
De stjal flere gram fra meg.
Sa han det?
Jeg sov da de tok det.
Jeg satte pistolen mot panna hans. Jeg sa:
"Nå går vi til Martha og sier unnskyld, og så kan dere stikke.
Dere ranet meg. Jeg trodde at vi var venner."
Han la all skylden på meg, mer eller mindre.
Han pekte på en finlandshette.
"Jeg blåser i hva du finner på. Bare skaff penger til meg".
Jeg sverger på bibelen, jeg sverger til Gud.
Det der er en falsk løgn. En løgn!
Jeg sa aldri noe om bang, bang, gjør ditt, gjør datt
og å rane noen. Det er pisspreik.
Jeg ville ikke ha noe å gjøre med den dritten, og jeg ante ikke
at han hadde tenkt å gjøre det.
Jeg lot ham gå.
Det var ikke han som stjal fra meg, men kona mi.
Jeg sa: "Ta med kona mi til et motell og pass på henne.
Sørg for at ingen er med henne lenger enn 15 minutter.
La henne skaffe penger. Det var hun som stjal."
"Kan du gjøre det?"
Han sa: "Ja, jeg skal selge den kjerringa."
Så jeg slo til ham. Se på politibildet hans.
Jeg lot ham ikke reise seg opp.
Jeg sparket ham rett ut av huset mitt.
Jeg sa: "Ikke våg å komme tilbake.
Du kan ikke gjengjelde det, du kan ikke gjøre noe, du kan ikke si unnskyld.
Jeg vil ikke se deg her igjen."
Det er hva jeg sa til ham.
Jeg vil ikke bli omtalt som en slags Charles Manson.
Skjønner du?
Jeg vil ikke blandes inn i drapet på den fyren,
for jeg hadde ingenting med det å gjøre.
Han skyldte meg ingenting.
Jeg fikk det jeg ville ha da jeg ga ham juling.
De kan godt ta litt hensyn til ham, men ikke la det gå ut over meg.
Jeg beordret ham ikke til å gjøre det.
Hvis det var tilfellet, hadde jeg sagt det. Men nei.
Han begikk ranet for å prøve å imponere kona mi.
Nå heter jeg Martha Cummins-Bell.
Jeg ble fullstendig rusfri i 1997.
Jeg er mor til syv unger.
-Fire sandwicher og to salater. -Den er grei.
Jeg jobber for et firma
som behandler folk med personlighetsforstyrrelser.
Det er nesten alltid snakk om selvmordskandidater eller selvskadere.
Jeg kjenner meg igjen i det.
Jeg brøt all kontakt med Dallas for lenge siden.
Nå er jeg ikke redd for ham lenger.
VERKEN DALLAS ELLER MARTHA STILTE OPP UNDER DICKENS' RETTSSAK
HUN HAR ALDRI UTTALT SEG OM HENDELSENE SOM FØRTE TIL DRAPET
Han er bare nervøs.
Herregud...
Jeg husker da jeg traff Justin.
Jeg bodde med Dallas.
-Så søtt. -Se på det!
-Der er Justin. -Mamma...
Jeg trodde først at han var 12 år.
Der er han, Martha.
Han var som en liten gategutt.
Han lave der er Justin.
Det var noe uskyldig ved Justin.
Der er Dallas.
Dallas var ti år eldre enn meg, og vi møttes da han hadde sonet...
...nesten ti år i fengselet i Missouri.
Vi ble alle slukt opp av spenningen...
...og av dopet.
Dallas var eldre enn oss og hadde vært i fengsel. Vi syntes at han var så kul.
Der er Ben med en pistol i munnen til pappa.
-Husker du ham? -Er den ekte?
Ja, den er ekte!
-Er det kuler i den? -Sikkert ikke.
Det fantes gode grunner til å være redd for Dallas.
Dallas sovnet. Martha gikk i lommen hans...
...og tok ut flere gram kokain.
Jeg tror at jeg var bitter over at han hadde kokainet i lomma si.
Og...
...jeg ville ha det i min egen lomme.
En kveld ga jeg ham en stor dose Valium.
Jeg fikk ham til sengs, og så tok jeg kokainet ut av lomma hans.
Craig, Justin og jeg begynte å ta av kokainet
helt til vi hadde tatt så mye at det var for sent.
Og jeg visste...
Jeg visste at vi hadde dritt på draget.
Jeg visste at Dallas forventet å bli tilbakebetalt.
Og...
...vi var helt enkelt livredde.
Jeg vet ikke hvorfor Justin måtte ta seg av alt.
Vi hadde en finlandshette spikret på veggen
i campingvogna vår.
Dallas pekte på finlandshetta og sa:
"Sånn tar jeg meg av gjelden min."
Jeg tror at Justin gjorde det han trodde at han måtte gjøre.
Han ville nok ikke skade noen.
Han ville bare betale tilbake pengene til Dallas.
Jeg vet at en mann er død.
Det er en annen side av saken. Noen døde.
Men... Justin ble også fratatt livet.
Justin fyrte av pistolen.
Craig kjørte bilen.
Jeg stjal kokainet.
Hvis jeg var en gutt eller ikke var gift med Dallas,
hadde nok også jeg vært med i bilen.
Jeg forstår ikke at man kan bli dømt til døden for noe sånt.
Dickens forsvarte seg med at Francis Allen Carter
framprovoserte bruken av pistolen.
Hvis svaret på det er ja,
sier loven at han ikke kan dømmes til døden.
Mr. Jacobs var øyevitne,
men han nektet å skrive under på vitneutsagnet
uten Mr. Farrens godkjennelse.
JIM JACOBS VAR ENESTE ØYEVITNE TIL DET SOM SKJEDDE I BUTIKKEN
JACOBS VITNEUTSAGN STØTTET AKTORS TEORI OM HENDELSESFORLØPET
HAN HAR IKKE SNAKKET OM HVA SOM SKJEDDE DEN DAGEN SIDEN RETTSSAKEN
Allen var først og fremst lærer.
Som en ekstrajobb ved siden av...
TIDLIGERE EIER AV MOCKINGBIRD GULLSMED OG PANTELÅNER
...kjøpte og solgte han smykker.
Vi var gode kamerater.
Jeg hadde besøk av Allen...
...da en kunde kom på døren.
Man måtte gjennom en elektrisk lås for å komme inn og ut.
Vi slapp ham inn og lot ham se seg om mens vi drev med vårt.
Plutselig pekte han en pistol mot oss og sa: "Dette er et ran."
"Ned på gulvet."
Vi gjorde som han sa.
Vi la oss ned, og...
Så sa han at vi skulle spre oss, av en eller annen grunn.
På ett tidspunkt, av for meg ukjente årsaker,
bestemte Allen seg for å gjøre noe.
Han reiste seg opp fra gulvet, gikk rundt disken...
...og grep gutten.
Han prøvde å ta fra ham pistolen
da den gikk av.
Det var første skudd.
Det andre skuddet kom da han skjøv pistolen unna.
Kulen gikk gjennom fingrene hans og traff ham i hodet.
Jeg er sikker på at det andre skuddet var det som drepte Allen.
Det var da jeg løp ut gjennom bakdøren.
Jacob så ikke at de gikk løs på hverandre.
Antagelig antok han at det var det som ville skje.
Kriminaltekniske bevis bekrefter
at han sto et godt stykke unna Francis Allen Carter
da skuddene ble avfyrt.
Farren er dyktig på det han gjør.
Det er det ingen tvil om.
Men jeg forstår ikke hvorfor han legger til ting i noe som jeg opplevde.
Jeg fortalte ham at Allen prøvde å ta pistolen
da skuddet ble fyrt av.
Man kan jo ikke gjøre det på lang avstand
når man er nærme nok til å gripe tak i pistolen.
VETERANENES HEDERSPARADE
HER LEVER HÅPET
Sorg forsvinner ikke.
Den forandres.
Man føler seg trist, sint,
forvirret, frustrert.
Man føler seg helt alene, men den forsvinner ikke.
Hjertet lengter konstant etter den personen.
Jeg heter Christi Carter, og jeg er datteren...
Den meget stolte datteren til Allen Carter.
Pappa dro alltid til Amarillo på lørdager for å selge smykker.
AMARILLO NASJONALBANK
Jeg hadde en ekkel fornemmelse
og ville ikke at han skulle dra den lørdagen.
Han ringte meg kl. 16.30 den ettermiddagen.
Jeg hører fortsatt stemmen hans.
Han sa: "Glad i deg, jenta mi. Jeg ringer når jeg er hjemme."
Og det var det.
Jeg så på nyhetene klokken 17
da det kom et nyhetsvarsel.
Det hadde vært en skyteepisode på butikken i Mockingbird.
Jeg visste umiddelbart...
Jeg visste at noe hadde skjedd med pappa.
Jeg dro rett til sykehuset. Han var fortsatt i live.
Da mamma ankom Amarillo, hadde han nettopp sovnet inn.
Jeg måtte si det til henne.
Pappa prøvde å ta pistolen
fordi han følte at selv om han prøvde,
kunne han ikke overtale Dickens til å legge fra seg våpenet.
Sånn var pappa.
Han fikk en medalje i Vietnam for å ha reddet livet til tre soldater.
Utmerkelsen er rett under Navy Cross.
Det var sånt pappa gjorde.
Han fant løsninger.
Noe annet var ikke et alternativ for ham.
Så dersom han prøvde å ta pistolen, var det av den grunnen.
Skjønner?
Her var en vanskeligstilt ung mann, og han skulle hjelpe ham.
Hvis jeg skulle møtt Dickens, tror jeg
at han ikke ville brydd seg om meg.
Jeg vil at han skal se at livet gikk videre for oss.
Og det har vært vanskelig, og det har vært smertefullt.
Jeg var 20 år da jeg mistet faren min.
Mamma var helt alene.
Hun savnet ham, jeg savnet ham.
Men han tok ikke alt fra oss.
Jeg vil at han skal vite at jeg har tilgitt ham for det han gjorde.
Det betyr ikke at jeg liker ham.
Eller at jeg vil bli hans brevvenn.
For min egen del måtte jeg tilgi ham.
Men han bryr seg neppe.
Én ting som jeg alltid kommer til å huske ved Dickens...
...er fra det siste spørsmålet under rettssaken.
James spurte ham:
"Nå som du har møtt Mr. Carters kone og datter
og mor og brødre og søstre,
hva føler du om det du har gjort?"
Dickens så på oss før han så på Farren, og så sa han:
"Jeg er så lei for at dette skjedde med meg." Unnskyld. Jeg er så lei for at jeg sa det.
Unnskyld.
Jeg var...
Jeg var en idiot.
Det jeg sa, var sikkert smertefullt og ondskapsfullt, men...
Jeg har ingen unnskyldning for det.
NITTI DAGER ETTER FØRSTE INTERVJU GA JUSTISDEPARTEMENTET I TEXAS
TILLATELSE TIL ET NYTT INTERVJU MED JUSTIN
Han har skapt mye så trøbbel for meg.
Den lille drittungen!
Jeg sa aldri noe om bang, bang, gjør ditt, gjør datt
og å rane noen.
Jeg vil ikke bli omtalt som en slags Charles Manson.
Skjønner du?
Jeg vil ikke blandes inn i drapet på den fyren,
for jeg hadde ingenting med det å gjøre.
Jeg møtte virkelig feil person på et nøkkelpunkt i mine...
...ungdomsår.
Det førte til ulykke og tragedie.
Dallas var min mentor. Jeg forgudet ham.
Jeg så ikke på ham som farlig.
Jeg tenkte på ham som en storebror helt til han viste sitt sanne ansikt
og rettet alt mot meg.
Jeg stjal kokainet.
Jeg vet ikke hvorfor Justin måtte ta seg av alt.
Dallas pekte på finlandshetta og sa:
"Sånn tar jeg meg av gjelden min."
Hvis jeg var en gutt eller ikke var gift med Dallas,
hadde nok også jeg vært med i bilen.
Det er en liten trøst. Alt jeg har ønsket, er jo å bli hørt.
Jeg bærer mitt kors. Jeg vet hva jeg har gjort.
Jeg kan ikke forandre det, og det blir ikke noe lettere.
Jeg ville bare at noen skulle fortelle sannheten.
JUSTIN DICKENS HAR ALLTID HEVDET
AT ET SAMMENSTØT FANT STED I MOCKINGBIRD-BUTIKKEN DEN DAGEN
HAN HAR ALDRI VÆRT I STAND TIL Å FÅ
SIN VERSJON AV HISTORIEN BEKREFTET
Han sa: "Dette er et ran. Ned på gulvet."
På ett tidspunkt, av for meg ukjente årsaker,
bestemte Allen seg for å gjøre noe.
Allen prøvde å ta fra ham pistolen da den gikk av.
Kulen gikk gjennom fingrene hans og traff ham i hodet.
Jeg fikk gåsehud.
Jeg hadde aldri trodd at noen ville innrømme noe sånt.
At jeg ikke bare gikk blodtørstig og formålsløst inn dit.
Jeg var redd.
Jeg befant meg i ukjent farvann.
Jeg visste ikke hva jeg drev med.
Det var en kinkig situasjon.
Jeg vet ikke hva jeg skal si. Dette var det siste jeg ventet å høre
i løpet av alt dette.
Jeg vil at han skal vite at jeg har tilgitt ham for det han gjorde.
Det betyr ikke at jeg liker ham.
Eller at jeg vil bli hans brevvenn.
For min egen del måtte jeg tilgi ham.
Har du noe du vil si til Christi Carter?
Takk. Takk.
Jeg vet at jeg ikke betyr noe, men helt ærlig, tusen takk.
JAMES FARREN HEVDER FORTSATT AT JIM JACOBS TAR FEIL
OG AT KRIMINALTEKNISKE BEVIS
UTELUKKER AT ET SAMMENSTØT FANT STED DA CARTER BLE SKUTT
OM DET IKKE HADDE BLITT NEDLAGT FORBUD MOT DØDSSTRAFF
FOR PERSONER SOM VAR UNDER 18 ÅR DA LOVBRUDDET BLE BEGÅTT,
VILLE DICKENS BLITT HENRETTET I 2005
ETTER Å HA SITTET PÅ DØDSCELLE I TI ÅR FIKK HAN DOMMEN OMGJORT TIL LIVSTID
MED EN MINSTETID PÅ 40 ÅR
HAN KAN IKKE FÅ PRØVELØSLATELSE FØR I 2034