Jag tar fullt ansvar för hur mitt liv blev.
Folk pratar hela tiden om hur orättvis världen är.
Ingen har nånsin sagt att livet är rättvist.
Det får folk bara acceptera.
Det är ingen vits att vara bitter över det.
Sånt är livet.
SEN DÖDSSTRAFFET ÅTERINFÖRDES I USA 1976
HAR FLER ÄN 8 000 PERSONER DÖMTS TILL DÖDEN FÖR MORD
DET HÄR ÄR INTERN #322534:S HISTORIA
Jag heter James Robertson, jag är 54.
Jag har suttit i fängelse i 37 år.
Jag satt av den ursprungliga tiden redan på slutet av 80-talet.
Men jag har mycket tid kvar.
Jag vet inte ens hur mycket. Bortåt 100 år skulle jag tro.
Vid ett läge sa jag:
"Jag vill till en dödscell."
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Jag gick fram och sköt.
När jag kom närmare sköt jag igen.
Hon sköts i kinden och kulan fastnade i käken.
Jag drev honom bakom en bänk och knivhögg honom ungefär 25 gånger.
Jag kunde inte tro det. Jag kunde inte fatta att jag dödat nån.
Jag ångrar det inte.
Jag började knivhugga honom, killen i soffan.
FLORIDAS STATSFÄNGELSE BRADFORD COUNTY
2008 STRÖP JAMES ROBERTSON FRANK HART TILL DÖDS
HANS MOTIV ÄR FORTFARANDE OMTVISTAT
Jag hade en rätt bra uppväxt.
Mina första 12 år bodde jag i östra Orlando.
Det var en rätt...
Det är en rätt...
Då var det rätt lantligt,
trots att det ligger strax utanför stan.
Jag skulle säga att vi
förmodligen tillhörde den lägre medelklassen.
Jag har bott i områden där bara vita bodde.
Jag har bott i områden som var blandade.
Jag har gått i skolor med bara vita.
Jag har gått i skolor med 90 % svarta.
Jag har testat på allt.
Jag gick inte i skolan. På junior high skolkade jag jämt.
Det gillade jag.
Jag gillade att hänga på gatorna, ta droger,
festa med vänner.
Jag rökte mycket gräs.
Jag tog andra saker. LSD, PCP.
Jag tog Quaaludes och Valium och kokain. Såna grejer.
Jag började hamna i finkan när jag var 12, tror jag.
Jag hade stulit. Mest barngrejer, som cyklar
och såna grejer.
Jag var 16. Jag hängde ute på gatan,
och såg nåt ställe där jag kunde bryta mig in
eller nåt.
Få pengar till droger.
Det fanns en liten affär mittemot där jag bodde.
Jag hade redan brutit mig in där och stulit stereon. Jag tog den till drogmannen och fick droger.
Jag gick tillbaka och stal högtalarna.
Några säkerhetsvakter tog mig.
Jag började brottas med dem.
Jag trodde att jag hade en kniv i sockan.
Jag försökte ta kniven och knivhugga honom,
men jag kunde inte nå den. De höll ner mig.
Därför hamnade jag i fängelse.
SJUTTON ÅR GAMMAL FICK JAMES ROBERTSON FÄNGELSE FÖR INBROTT,
GROV MISSHANDEL OCH SMITNING
Jag dömdes till tio år.
Men sen...
Nåt hände.
Jag satt på Cross City-anstalten,
och nån kille blev dödad.
Jag dödade inte honom, det var några andra killar.
Men jag fick 15 år för det.
Jag försökte fly.
Jag sparkade en vakt på rastgården.
Jag försökte ta hans vapen.
DOM - PÅFÖLJD
FLYKTFÖRSÖK 8 ÅR
MISSHANDEL AV TJÄNSTEMAN 5 ÅR
Vid den tidpunkten
hade jag en rätt dålig attityd.
Straffet ökade.
Jag knivhögg andra och sånt.
SKREK "LÄGG NER KNIVEN, CHICKEN HEAD"
JEANNIE LÅG FRAMFÖR 1-5-14 I EN BLODPÖL
ÖVERFÖLL MIG NÄR JAG SOV OCH BÖRJADE KNIVHUGGA MIG
DET VAR BLOD ÖVER HELA GOLVET
Jag hamnade i bråk hela tiden.
Jag startade ett upplopp.
Fullt med skit. Det gjorde de stor sak av.
"Herregud, så hemskt. Du var med i ett upplopp."
Och såna grejer. Men vad fan tror ni?
Hajar ni?
Det tror man
ska hända i ett fängelse.
Det är ett fängelse. Det finns fullt med hemska personer här.
Interner gör såna saker. Fattar ni?
Men de sa att jag var bråkmakaren. Det var jag som var värst.
Jag fick nån slags långsiktig maximal säkerhetsstatus,
där man bara sitter i en cell.
De tog ifrån mig allt.
Min tv, mina ägodelar.
Det är fan tortyr.
SLUTEN FÖRVARING
NÄR EN INTERN HÅLLS AVSKILD FRÅN ÖVRIGA
REGLER
ISOLERAD UPPÅT 23 TIMMAR PER DYGN
TRÄNING: SEX TIMMAR
Man sitter i en cell.
Man får komma ut några gånger i veckan,
typ två timmar. Man får sitta i en liten hundbur.
Man förlorar all motivation.
Man får ingen sol.
Jag förnedrades varenda jävla dag.
Vakterna förnedrar en hela tiden. De behandlar en som skit.
Som om man vore ett kryp eller nåt.
Det är sjukt, för jävlarna som de gillar är kryp.
FLORIDAS STRAFFVÄSENDE REGISTER ÖVER FÖRFLYTTNINGAR
När man ställs inför nämnden drar de upp
nåt man gjorde på 80- eller 90-talet.
"Åh, du har ett hemskt förflutet."
"Hur hör det hit?"
Då säger de "Det är ditt register. Därför kallas det register."
De använder det som ursäkt för att isolera mig.
Men de behandlar inte alla interner så.
Vissa får reprimander och får vara ute på gården.
Fattar ni?
Man sitter i cellen hela jävla dagen.
Det är inhumant. Det är sjukt.
De sätter nån i en cell,
och tar ifrån honom alla privilegier i åratal.
Men jag ser andra killar slippa isoleringscellen.
Jag visste att de skulle göra allt för att behålla mig i isoleringscellen.
Allt.
Till slut blev jag arg och sa "Jag tänker döda nån". Det var överlagt. Jag ville hamna i en dödscell.
2008 FLYTTADES JAMES ROBERTSON TILL EN DELAD ISOLERINGSCELL
MED INTERNEN FRANK HART
Så jag sa "Jag får döda min cellkompis".
Jag var rätt säker på att jag kunde övermanna honom.
Han var pedofil.
Jag ville inte ha en pedofil i min cell.
OBSCEN HANDLING INFÖR ETT BARN
Tro mig, det var överlagt. Hela vägen.
Jag väntade tills vakten gått ronden.
Jag visste att jag hade en lucka på 25 minuter.
Jag ställde mig bakom honom, petade på honom och väckte honom.
Jag hade sockar.
Jag sa "Ska jag binda eller döda dig?"
Han sa bara "Varken eller".
Så jag började brottas med honom.
Till slut ströp jag honom.
Det tog kanske...
Jag vet inte. Cirka fem, sex minuter.
Fyra minuter kanske. Jag ångrar det inte.
Nu reagerade ni väl?
Till slut sa jag:
"Jag vill till en dödscell."
Fan ta isoleringen.
Jag är less på att bli förnedrad varje dag. Fan heller.
Ni tittar på mig som att ni tänker "Han är ju galen".
JAMES ROBERTSON FLYTTADES FRÅN ISOLERINGSCELLEN
SAMMA DAG SOM HAN MÖRDADE FRANK HART
Jag träffade James för flera år sen
när jag gick rond bland isoleringscellerna.
Jag lade märke till honom eftersom han hade en väldigt arg min.
SJUKSKÖTERSKA
Man märkte direkt att den här killen var
som en tryckkokare som höll på att explodera.
FLORIDAS STRAFFVÄSENDE PERSONAL
Han pratade inte med andra interner.
Han pratade inte med personalen. Inte med nån.
Men hans tystnad skrämde mig.
Och hans blick.
Han tittade inte på en, han tittade igenom en.
Jag heter Anne Otwell,
och jag har jobbat på anstalten Charlotte sen -92.
Jag är sjuksköterska där,
och vid den tidpunkten jobbade jag på den medicinska avdelningen,
och hade hand om de i isoleringen och andra.
I isoleringscellerna möter vi mycket frustration,
mycket ilska, många självmordsförsök
eftersom de är isolerade.
De får inte lika många telefonsamtal,
eller besök som de andra har.
De har inte friheten.
Efter ett tag börjar det påverka vissa interner.
De sover mest hela dagen.
Men om man går förbi på natten
är de vakna och bråkar med varandra.
Ena rummet med det andra, man kan höra dem hela natten.
Så isoleringscellerna medför en helt annan aspekt.
Direkt när James satte sin fot i fängelset
ogillade han straffsystemets regler och bestämmelser.
Han ogillade reglerna och bestämmelserna i isoleringen.
Men han ville till en dödscell.
Reglerna och bestämmelserna där är otroligt enkla.
Det kunde han ta.
ANSTALTEN CHARLOTTE
En dödscell...
Det är skillnad mellan en dödscell och isolering.
Det är som att komma från slummen till Beverly Hills.
De har en egen tv,
de har ett överkast om de vill,
maten är annorlunda, de har en egen sjuksköterska.
De har ett eget träningsområde och det är tyst.
Man kan höra en knappnål falla.
Och förvånansvärt nog
finns det en kamratskap mellan dem.
De är där tillsammans.
Så dödscellerna är en trygg plats för dem.
Men dessutom, för sitt inre öga,
vet de att de inte blir avrättade i morgon.
De vet att de kommer att sitta där i kanske 25 år,
så de vet bara att de kommer att sitta i dödscellen.
De har kommit hem.
Och det är så de flesta av dem ser det.
De älskar dödscellen.
Vissa säger att James dödade Frank Hart
för att få bättre levnadsvillkor.
Jag upplever att en intern som är som James är väldigt narcissistisk.
Jag tror att han ville hamna i en dödscell
för att visa alla att han klarade det.
Det är som att läsa till läkare, när man tar examen.
I sitt sinne tog han sig till dödscellen.
Och oavsett om det var för att få en tv eller bättre mat,
låg hans narcissistiska läggning bakom.
Han ville göra nåt i livet
som alla skulle minnas.
ANSTALTEN JEFFERSON
Jag heter Robert Lynch.
Jag satt fyra år i en enmanscell, Isoleringscell 1,
så jag är väl bekant med isoleringscellerna.
ROBERTSONS TIDIGARE CELLKOMPIS
Jag har suttit i flera fängelser med James Robertson. "Chicken Head".
Jag tror att vi träffade varandra på slutet av 80-talet,
på anstalten Sumter. Jag känner honom rätt väl.
Jag fattar inte varför han skulle säga att jag är en vän.
Han är en jävla skit.
Jag umgås inte med honom.
Han är inte...
Jag fattar inte varför han skulle säga att han är min...
Att han är min vän.
Ja, jag sitter i fängelse,
men om jag lovar nåt, håller jag det.
Jag ger mig inte på nån försvarslös.
Så tänker inte han.
Han tänker...
Om han kan göra nåt mot en och komma undan, gör han det.
Om han tror att han inte kommer undan, gör han det inte.
Och enligt mig är man feg då.
Chicken Heads problem är hans kniv, hans våld.
Får han problem, hämtar han kniven.
När han förmodligen kunde ha klått upp nån istället.
Man dödar inte nån bara för att. Men det är hans första tanke.
Han hämtar kniven för minsta lilla.
James har djupare problem.
Han hade problem när han kom hit. Och de överfördes bara.
Om man vill slippa isoleringscellen,
gör man det som krävs av en.
Det är det enda de vill.
De kräver inte att man ska göra nåt storslaget.
De kräver inget speciellt.
I isoleringscellen behöver man bara göra det man ska,
under en viss tidsperiod.
Och sen säger de "Okej, ut med dig igen".
Så när han pratar om att det han gjorde på 80- och 90-talet
får honom att göra det,
tar han inte sitt ansvar.
Det förvånar mig inte.
Man kan komma hit och bli bättre - eller värre.
Det är upp till dig. Verkligen. Vad du väljer.
Du kan stanna för alltid om du vill.
Du behöver bara ta en kniv och börja hugga folk.
Dödar du nån kommer du aldrig ut.
Chicken Head kommer aldrig att ändra sig.
Han är alltid ett hot.
Ett hot mot säkerheten.
Ett hot mot folk i sin omgivning.
Ett hot mot sig själv.
Om han är trött på att leva, behöver han bara klättra upp i våningssängen.
Dyk ner! Gör ett svanhopp.
Om du verkligen är less - dyk! Fattar ni?
Ta rakbladet en gång och det är över.
Så gör man när man vill dö.
Han lever fortfarande.
Han vill inte dö.
Vid första mötet sa James vad han ville.
ROBERTSONS ADVOKAT
Han ville dömas till döden. Men var det möjligt?
Kan nån begära dödsstraff?
Jag hade aldrig varit med om det förut.
2009 ÅTALADES JAMES ROBERTSON FÖR MORDET PÅ FRANK HART
MEN HAN DÖMDES INTE AUTOMATISKT TILL DÖDEN
UNDER FÖLJANDE TRE ÅR
STRED ROBERTSON FÖR ATT HAMNA I EN DÖDSCELL
Mark Desisto, James Robertsons advokat, till vänster om mig.
Han är svaranden i denna fråga. Det här är målnummer 09812F.
"Jag har bett min advokat Mark C. Desisto,
att försöka få åtalspunkten ändrad till mord
och be om dödsstraff."
AFFIDAVIT JAMES ROBERTSON
Jag var mr Robertsons femte advokat,
han hade haft fyra innan.
Hans förra advokat slutade eftersom de hade blivit oense
över frågan om att begära dödsstraff.
Alla hans advokater har sagt att han är balanserad.
De kom överens.
Han var inte störande eller våldsam mot dem.
Men han ville dömas till döden
och lyssnade inte på dem.
Det var inte aktuellt då.
Mitt första möte med mr Robertson varade i 15, 20 sekunder.
Han satt i häktet i tingshuset.
Jag presenterade mig och sa att jag var hans advokat. Jag frågade om han ville dömas till döden.
Han sa ja. Jag sa att jag skulle höra av mig. Det var ett kort möte,
jag visste inte vad som väntade.
Men han verkade nöjd med att jag skulle företräda honom.
Jag visste att mr Robertson hade tillbringat mycket tid i isolering.
Det närmaste som nån annan klient
har suttit där en längre tid var åtta, nio månader.
Mr Robertson är den första
som jag har företrätt som nästan har suttit isolerad hela livet.
Det måste knäcka en.
Det måste påverka psyket på nåt vis.
Jag kan inte tänka mig att det hjälper nån.
Givetvis frågade många i början
varför min klient ville dömas till döden
och om jag trodde att han var galen.
Innan jag åtog mig fallet undersöktes möjligheten
i och med den fjärde advokaten
att åberopa psykisk störning.
Vid psykisk störning måste man fastslå
om svaranden förstod skillnaden mellan rätt och fel vid brottet.
Svarandens psykiska tillstånd fastslås
efter att två läkare har undersökt denne.
Både psykologen och psykiatrikern fastställde att mr Robertson var frisk
när han begick brottet,
och domaren anammade läkarnas utlåtanden.
2012 OMBADS FLORIDAS STRAFFVÄSENDE
ATT GÖRA EN PERSONUTREDNING AV JAMES ROBERTSON
RAPPORTEN, SOM KALLAS PSI,
SPELADE EN VIKTIG ROLL I PROCESSEN FÖR ATT BESTÄMMA ROBERTSONS ÖDE DEN SAMMANSTÄLLDES AV MIKE GOTTFRIED
Alla har en historia att berätta.
Alla gör saker rätt, alla gör saker fel.
Personutredningen undersöker James Robertson
som person, inte som intern.
Den kommer att läsas av alla inblandade.
Jag redogör för sånt de inte vet,
alltså hans socioekonomiska bakgrund.
Vilka är hans föräldrar? Skolgång?
Vilken utbildning har han?
Drog- och alkoholmissbruk, psykologisk rådgivning.
Det är vad PSI försöker göra, i samarbete med personen.
Berätta om dig.
Så jag intervjuade James Robertson.
Jag var ärlig och berättade vem jag var,
varför jag intervjuade honom.
Jag upplevde att han var samarbetsvillig, han var inte otäck,
han gav mig inte anledning att känna mig trängd.
Vi pratade i drygt en och en halv timme.
Våld är en del av James Robertson
för våld var en del av hans uppväxt.
KOMPLETTERANDE INFORMATION
FAMILJEHISTORIA
Problem med sina föräldrar.
Han berättade att han blev slagen med käpp.
Föräldrarna skilde sig, gifte om sig. Alkohol.
Det fanns där. Det pyrde och bubblade.
Och givetvis leder det
till detta - tidigare förseelser.
Och det är en lång lista.
BROTTSREGISTER
Det finns ett mönster med våld, det börjar långsamt.
Han är 12 år, den första förseelsen är bara snatteri.
Sånt som ungar gör.
Men så går det över till inbrott.
Och trots att han skickas till en pojkskola är han oregerlig.
Han är en omöjlig person att ha hand om.
Skolk, slagsmål.
Mönstret utvecklas.
Och det följde med honom den dagen han stod framför domaren
i Orange County, Florida, och dömdes till tio års fängelse.
Det intressanta är att när han åtalades,
skulle han fylla 17 om 15 dagar.
Så jag undrar om rätten kunde gjort annorlunda,
för i ungdomsdomstolen handlar det om rehabilitering.
I domstolen för vuxna handlar det ofta om straff.
Och det här var hans straff.
Men han anpassade sig inte,
han fortsatte begå brott i fängelset.
79 rapporter talar för sig självt.
Men så har vi grov misshandel med dödligt vapen.
Han har fört in ett vapen i anläggningen.
Misshandel, misshandelsförsök, deltagande i uppror.
Det var allt man kan göra fel.
Här sitter en man i det värsta förvaret, en isoleringscell.
En hemsk tillvaro, men det får inte honom att lugna ner sig.
Det underblåser elden, det ger honom ny drivkraft.
Jag tror verkligen att vissa inte botas i isoleringscellen.
De blir härdade, värre, aggressiva, farliga.
James Robertson var en sån person.
För under hela tiden han satt i isolering blev han värre.
Han blev aggressivare, beräknande, grym.
Och jag tror verkligen att Hart, hans cellkompis 2008,
var ett verktyg.
Rekommendationen i personutredningen,
den avslutande delen,
efter att ha samlat och analyserat allt,
om han befinns skyldig,
rekommenderas dödsstraff.
Rekommenderade jag det för att belöna James Robertson?
Nej.
Jag belönar inte honom.
Det var en fruktansvärd handling.
De försvårande omständigheterna var fler
än de förmildrande och föranledde dödsstraff.
DEN 18 DECEMBER 2012 DÖMDES JAMES ROBERTSON TILL DÖDEN
OCH PLACERADES I EN DÖDSCELL
Jag frågade mr Robertson:
"Varför vill du dömas till döden? Vad är anledningen?"
FÖRSVARET VILAR
Han sa "Jag blir äldre.
Killen i cellen mittemot börjar bli blind. Han är 65.
Han blir trackad.
Fler bråkar med honom. Vakter, interner. Alla.
Jag vill inte att det blir så när jag blir äldre.
Jag var våldsam,
men nu är andra våldsamma mot mig.
Och det vill jag inte."
Därför vill han dömas till döden. Han vill inte bli ett offer.
Förtjänar Robertson sympati? Ja, det tycker jag.
Givetvis var det han som begick brottet som satte honom i fängelse.
Men innan han hamnade i fängelse var han ung,
han var bara 17 år, han hade ingen uppfostran.
Hans föräldrar var alkoholister och missbrukade droger.
Han stod ensam.
Allt sammantaget,
allt han varit med om,
helst efter att ha suttit i isolering,
förtjänar han sympati.
Jag ser inte honom som en ond människa som måste dö.
Det är hans val.
Men jag ser inte honom som nån utan några som helst goda egenskaper.
Jag ska gå på avrättningen.
Det ville jag göra från första början.
Jag lär vara det enda vänliga ansiktet som han kan se där.
Han ska inte dö utan vetskapen att nån var där
som stod på hans sida.
Så jag tänker vara med i samma rum och jag håller koll,
när det händer är jag där.
JAMES ROBERTSON HAR TILLBRINGAT ÖVER 37 ÅR I FÄNGELSE
INKLUSIVE NÄRMARE 20 ÅR I ISOLERING
OCH FEM ÅR I EN DÖDSCELL
UNDER DEN TIDEN HAR HAN KNAPPT HAFT NÅN KONTAKT MED OMVÄRLDEN
Jag är Darrell Moshor. Jag bor i Greeneville, Tennessee.
Jag är gift och har tre barn.
James Robertson är min kusin.
Våra mammor är systrar.
Jag flyttade till Tennessee från Florida i augusti 2006.
Det var först när jag flyttade hit som jag såg snöfall.
James familj, hans föräldrar,
de har glömt honom.
Hans två bröder har inte kontaktat honom på över 25 år.
De har inte gjort nåt för att hjälpa honom.
Enbart brev gör stor skillnad när man sitter där.
Det fanns inte nåt stöd alls.
Bara jag har kontakt med honom.
DARRELL VAR LITEN NÄR HANS KUSIN JAMES HAMNADE I FÄNGELSE
DE ETABLERADE KONTAKT ETT ÅR EFTER ATT JAMES DÖMDES TILL DÖDEN
Jag kontaktade James... Det var antingen 2013 eller 2014.
Det är Guds förtjänst,
för han fick mig att vilja kontakta honom.
Jag visste inte att han satt i en dödscell.
Jag skrev ett brev, kanske en halv sida långt,
och strax efteråt skrev han tillbaka.
Vi har hållit kontakten i kanske fyra år nu.
Har du haft kul?
I början skrev han "Jag hoppas att ni alltid ska finnas i mitt liv.
Men ni gör säkert som alla andra.
Ni överger mig efter en månad eller två."
Jag fick ett brev efter ett år.
"Nu vet jag att ni inte kommer överge mig."
Jag tycker att korten står ut mest.
Alla är från James.
Det här är ett som han skrev till min fru Naomi, han kallar henne syrran.
"Jag vill visa min uppskattning för ditt otroliga jobb
med att uppfostra tre barn,
för dina uppoffringar och för att du är en kärleksfull mor."
Tidigare brukade han avsluta med "Vi ses. Jimmy".
Det övergick till "Älskar dig, mannen".
Sen "Jag älskar dig, Darrell", "Gud välsigne dig",
eller "Må Gud skina sitt ljus över dig" och "Jag älskar er så".
Det är nästan som att hans förhärdade hjärta har mjuknat.
Jag tror att vår kärlek till honom, det har han aldrig fått förut,
det har förändrat hans liv.
Sen vi tog kontakt med James
har han ofta sagt "Jag har aldrig haft nån familj.
Aldrig haft nån att älska, ingen älskade mig.
Jag har aldrig levt, bara existerat."
Killen har aldrig haft ett jobb.
Han har aldrig varit med en kvinna.
Han har aldrig fått barn, aldrig gift sig,
allt sånt som vi gör i livet, i den här världen.
Han befinner sig i en annan värld.
Tycker jag att det är ett bortkastat liv?
Ja, det gör jag.
Jag tror att det började när han var liten.
Det finns föräldrar där ute som älskar sina barn.
Men inte hans mamma och pappa.
Han hade en jobbig uppväxt,
och hamnade i fängelse när han var 16 eller 17.
Han föddes inte som ett monster eller ond.
Han har aldrig blivit älskad.
Jag vet inte när James ska avrättas.
Det bestämmer myndigheterna.
Jag pratade med honom om...
...att komma ifrån dödscellen.
Så att han får mer tid med oss.
Men det var själviskt av mig, för han blir hellre avrättad
än lever 40 år till i fängelse.
Jag ska vara där.
Absolut. Han behöver nån där.
Jag har tänkt på det.
Jag vill inte, men han vill ha mig där.
Han sa att jag inte behöver, men jag vet att han vill ha mig där. Det är viktigt.
65 DAGAR EFTER DEN FÖRSTA INTERVJUN
FICK JAMES ROBERTSON TILLSTÅND ATT BLI INTERVJUAD IGEN
Jag kan inte sätta ord på
hur skönt det känns att nån bryr sig.
Förstår ni? Det är en skön känsla.
Det får mig att må bättre.
Det får mig att vilja undvika problem.
Jag vill inte förlora privilegiet att få träffa honom.
Det är som en morot på en pinne.
Det är tråkigt när de åker.
Jag tar fullt ansvar,
för att jag måste sitta här tills jag dör.
Jag tar fullt ansvar för det.
Jag ska inte bli arg.
Bitter eller så. Jag har varit väldigt bitter.
Jag var bitter när jag gav andra skulden
för hur mitt liv blev.
Jag har slutat med det.
Och faktum är
att jag måste ta konsekvensen och mitt ansvar.
Jag tycker inte om att höra andra ge andra skulden
för sina problem.
Livet är inte alltid rättvist.
Folk säger hela tiden att världen är orättvis.
Ingen har sagt att livet är rättvist.
Det sitter ingen på ett moln i fotsid dräkt och med käpp
och säger "Jag ska göra allt rättvist". Så är det inte.
Det måste folk acceptera.
Man försöker alltid göra världen bättre, till en bättre plats.
Men inget är perfekt.
Men om ändå vakterna
kunde ha ett humanare system.
Låt internerna gå ut bland folk.
Mitt psyke hade varit bättre
om jag inte suttit inlåst under alla år.
Jag är redo att dö. Jag har slutat överklaga.
Jag är redo att dö. Jag har varit redo.
Ni frågade förra gången:
"Hur kommer du att känna om två år?"
Jag är redo.
Det är över. Jag har levt min tid.
Det är som en förflyttning. Det är över nu.
Det känns som att jag lurar dem.
Men listan är lång.
Det sitter kanske hundra interner i dödscellerna och väntar.
Så jag vet inte hur länge.
Det kan dröja.
Fast det kan hända snart.
Jag vet redan hur hela proceduren går till.
De sätter en i nåt slags...
...skal som hindrar en att röra armarna.
De tror att man ska göra motstånd.
Det kommer jag inte att göra.
Men det är... Jag vet inte.
Det handlar kanske om att göra intryck.
För att göra det häftigt, och binda dem som Hannibal Lecter eller...
Eller jag vet inte.
Men det gör mig inget. Allt de gör är att injicera en.
Jag tar hellre en nål
än elektriska stolen.
Men jag kan ta vilket som.
För all skit man läser i tidningarna
om hur inhumant de dödar en,
det är skitsnack.
För kom igen, de injicerar nån jäkla kemikalie
som dödar en, man har ingen aning.
Man känner inget.
En sista fråga.
Har du nåt kort meddelande som du vill framföra
eller hur du vill bli ihågkommen? Vad skulle du säga?
Nån som alltid säger sanningen.
Ni vet.
JAMES ROBERTSON VÄNTAR FORTFARANDE PÅ SIN AVRÄTTNING