Мене хотіли підставити: нібито я холоднокровний убивця.
Але це неправда. Я жертва злочину на ґрунті ненависті.
У США ЩОРОКУ СКОЮЮТЬ ПОНАД 12 000 ЗЛОЧИНІВ НА ҐРУНТІ НЕНАВИСТІ
КОРІННІ АМЕРИКАНЦІ ВДВІЧІ ЧАСТІШЕ СТАЮТЬ ЖЕРТВАМИ ЖОРСТОКИХ ЗЛОЧИНІВ,
НІЖ ІНШІ ГРОМАДЯНИ США
Його смерть стала розпачем для мене.
Це мій американсько-індіанський брат.
Це неначе вбити мого біологічного брата. Ось що я відчув.
ЦЕ ІСТОРІЯ В'ЯЗНЯ No3015941
Ми всі можемо бути небезпечними.
Тобі кажуть, що ти монстр.
Я не кажу, що я невинний.
Я просто холоднокровно вбив чоловіка.
Я — ВБИВЦЯ
ЖАХЛИВИЙ РЕЗУЛЬТАТ
РАНЧО В'ЯЗНИЦІ ШТАТУ МОНТАНА
У 2013 РОЦІ МАКУВАЯПІ ВІТФОРДА ЗВИНУВАТИЛИ В УМИСНОМУ ВБИВСТВІ
ПІСЛЯ ФАТАЛЬНОГО НОЖОВОГО ПОРАНЕННЯ ДЖОНА П'ЄРА-МОЛОДШОГО
Я народився в Монтані.
У 1980-му. 13 листопада 1980 року.
Мене привезли в картонній коробці в індіанську резервацію чорноногих,
бо ми не могли дозволити собі автокрісло абощо. Розумієте?
Усі думають, Америка — це багатий край.
Але ці люди не розуміють, що індіанські резервації США —
це країни третього світу.
ЕСПРЕСО
Мій дідусь був головним вождем,
який був останнім вождем нації індіанців-чорноногих.
Тато був чистокровним індіанцем.
Це було частиною спадку, у якому я виріс.
Але з маминого боку всі білі.
Моє дитинство було дуже неспокійним. Так.
БАТЬКИ ВІТФОРДА РОЗІЙШЛИСЯ, КОЛИ ЙОМУ БУЛО МЕНШ ЯК РІК
ЙОГО ВИХОВАЛА МАТІР
ВІН ПРОВІВ БІЛЬШУ ЧАСТИНУ СВОГО ДИТИНСТВА ПОЗА РЕЗЕРВАЦІЯМИ КОРІННИХ АМЕРИКАНЦІВ
У моєї матері було семеро дітей, і ми всі від різних татів.
Вона завжди переїжджала з місця на місце.
Я був у Монтані, в Айдахо,
у Вашингтоні, у Каліфорнії, в Орегоні, у всьому північному заході.
Найщасливіший час у моєму житті — коли мені було вісім років,
і ми жили в Айдахо з моїм вітчимом.
Він жив на ранчо.
Я будував із ним огорожі й усе таке.
Ми відганяли койотів.
Але він почав бити мою маму,
і тому вона зрештою покинула його.
Тож я зістрибнув з тих маминих гірок
і переїхав до дядьків.
У ПІДЛІТКОВОМУ ВІЦІ ВІТФОРД ПЕРЕЇХАВ ДО ТАКОМИ, ШТАТ ВАШИНГТОН,
ЖИТИ З РОДИЧАМИ ПО БАТЬКОВІЙ ЛІНІЇ
Це була жерсть.
Східна сторона Такоми була найгіршим сектором штату Вашингтон.
Там найчастіше вбивали.
Скрізь було бандитське насилля.
Я був частиною злочинного світу.
Мої дядьки працювали повний день і були не проти, що я займався чим хотів.
Я прокидався й ходив від дому до дому,
і так, скрізь був лише кримінал.
КОЛИ ВІТФОРДУ ВИПОВНИЛОСЯ 18, ВІН ОТРИМАВ ГРОШІ ВІД ПЛЕМЕНІ ЧОРНОНОГИХ
Я отримав гроші на повноліття, купив авто й усе таке.
І я почав витрачати гроші,
напиваючись, приймаючи речовини, усе таке — я розважався собі.
Та в мене закінчилися гроші.
І я
вже не знав, що робити.
Тож я пограбував готель.
Це було кумедно.
Я нічого не отримав із цього. Там була старенька жінка.
І я вирішив: «Я не грабуватиму цю пані».
Але я вже стояв там із пістолетом у руках і все таке,
наставив, подивився й подумав:
«Я не стану».
ВІТФОРД УТІК ІЗ ГОТЕЛЮ
АЛЕ ЙОГО ПОЧАЛА ПЕРЕСЛІДУВАТИ ПОЛІЦІЯ Й АРЕШТУВАЛА ПІСЛЯ ПОГОНІ
Мене звинуватили в пограбуванні першого ступеня, трьох нападах другого,
пограбуванні поліції, вдосконаленні смертоносної зброї.
Три напади другого ступеня були нібито за те,
що я підрізав авто на дорозі.
У ГРУДНІ 1998 РОКУ ВІТФОРДА ЗАСУДИЛИ ДО 10 РОКІВ УВ'ЯЗНЕННЯ
ЙОМУ БУЛО 18 РОКІВ
Тато казав: «В'язниця буде для тебе як коледж».
Так я її і сприймав. Я вчився до посиніння.
У мене тоді не було завершеної освіти,
бо я кинув школу десь у сьомому класі.
Але я читав книгу за книгою.
І так я навчився гарно писати.
ЧЕРЕЗ ШІСТЬ МІСЯЦІВ У В'ЯЗНИЦІ ВІТФОРД ОТРИМАВ СВІДОЦТВО ПРО СЕРЕДНЮ ОСВІТУ
ВІН ТАКОЖ ПРИЄДНАВСЯ ДО ГРУПИ КОРІННИХ АМЕРИКАНЦІВ
І ОЗНАЙОМИВСЯ ЗІ СВОЇМ СПАДКОМ ПРЕДКІВ
Коли я потрапив до в'язниці, я був наймолодшим там.
Брати це помітили й почали навчати мене
нашого традиційного стилю життя.
Звався «Індіанці всіх племен».
Це про гордість корінних жителів.
Першим ділом вони зробили мене носієм барабана.
Бо це серцебиття народу.
І я знайшов себе.
У 28 РОКІВ, ПІСЛЯ 10 РОКІВ УВ'ЯЗНЕННЯ, ВІТФОРДА ВИПУСТИЛИ НА ВОЛЮ
ВІН ОСІВ В ІНДІАНСЬКІЙ РЕЗЕРВАЦІЇ ЧОРНОНОГИХ У МОНТАНІ
Із цього моменту
у мене життя складалося дуже гарно.
Через два місяці на волі я зустрів маму своєї дитини, і ми відразу поладнали.
Через місяць вона завагітніла моїм сином.
А за десять місяців після народження сина в мене з'явилася донечка.
Я був у захваті.
Мої діти були моєю гордістю.
Я збирався вчитися в коледжі
й почав гарно вчитися. Я був круглим відмінником.
Я був у списку декана в громадському коледжі чорноногих.
Я хотів здобути ступінь доктора наук з індіанського права.
А саме з права за угодою і права на казино.
ВІТФОРД ПРАГНУВ ВЕСТИ КАМПАНІЮ
ЗА ПРАВА КОРІННИХ АМЕРИКАНЦІВ УСІХ ПЛЕМЕН
ВІТАЄМО В НАЦІЇ ЧОРНОНОГИХ
Я живу життям чорноногих.
Але я також вірю в єдність нашого народу.
Я знаю пісні різних племен.
Я співаю пісні всіх.
У той час як деякі люди намагаються змагатися з племенами
чи порівнювати інші племена.
Має бути єдність нашого народу, а не роз'єднаність.
І трайбалізм —
це одне з того, що сталося із цим убивством.
У ВІТФОРДА БУВ БЛИЗЬКИЙ ДРУГ У РЕЗЕРВАЦІЇ ЧОРНОНОГИХ
ЯКИЙ БУВ ОДРУЖЕНИЙ ІЗ ЖІНКОЮ З ПЛЕМЕНІ САЛІШІВ
У друга, Адріана Афтера Баффало,
були негаразди з дружиною,
і він хотів повернутися до дружини.
Вона була в Полсоні, що в Монтані.
Він шукав попутку. Я сказав: «Я можу підвезти до Полсона,
і ти знайдеш дружину й дітей».
Тож ми попрямували туди.
ПОЛСОН РОЗТАШОВАНИЙ В ІНДІАНСЬКІЙ РЕЗЕРВАЦІЇ ФЛЕТХЕДІВ —
ЦЕ БАТЬКІВЩИНА ПЛЕМЕН САЛІШІВ І КУТЕНАЙЦІВ
Ми орендували собі номер.
Я придбав 30 бляшанок пива.
Я сказав йому: «Сідай за кермо, а я відпочину».
Так ми й зробили.
Ми почали їздити
від одного місця до іншого.
Перевірили кілька барів.
ВІДЧИНЕНО
Перед самим закриттям
нас запросили на домашню вечірку.
Ми поїхали на вечірку, і я сказав:
«Під'їдь туди задом, відчини багажник, і послухаємо музику».
Мені було добре.
Але вечірка була радше в будинку, ніж надворі.
Я вирішив собі:
«Може, я зайду».
Коли я зайшов, я хотів пожартувати, спробувати встановити контакт з усіма.
Я сказав: «Агов, друже, де всі чорноногі?» — і я зробив ось так.
Бо було очевидно, що це резервація флетхедів.
Це не резервація чорноногих.
Я хотів таким смішним жартом представитися цій групі людей.
Поруч зі мною стояв якийсь хлопець,
він зиркнув на мене й сказав: «Чорт, вилупкам тут...
за таке показують де раки зимують».
Вони щось не поділили з чорноногими, салішами, кутенаями:
це суперництво, яке почалося
десь у 18-му столітті.
Але я і гадки про це не мав.
Я не знав, що між ними, салішами й кутенаями щось було.
І я автоматично такий: «Ой».
Я в будинку поруч із групою людей,
яких я не знаю, а ти кажеш, що мене треба провчити?
Я ж не сказав нічого,
що я б уважав
за яке-небудь приниження.
У в'язниці я навчився, що не можна показувати страх.
Не показуй страх, бо щойно ти покажеш страх,
тебе заб'ють.
У мене був ніж, бо це перше, чим ми захищаємося
в резерваціях.
Я дістав ніж і сказав: «Слухай, якщо хтось спробує зачепити мене,
я захищатимуся».
Інший хлоп обернувся й сказав:
«А в нас усіх тут є ножі».
Він дістав свій.
У нього був отакий. Це було лише лезо.
Я дивлюся на них і такий:
«Гаразд. У нас усіх є ножі. Час охолонути».
Я повернувся й вийшов.
І я глибоко вдихнув. Я подумав:
«Гаразд, ти надворі.
Усе гаразд».
Один хлопець, Джон П'єр-молодший, виходить із тіні,
наближається до мене, наче збирається битися.
І питає: «Знаєш що?
Чорноногі, саліші й кутенайці — закляті вороги».
Я кажу: «Байдуже. Головне — гордість корінних жителів.
Мене це не цікавить».
Він так подивився на мене.
І я пішов до автівки.
І в цю мить всі ці люди вийшли...
оточили мене.
Джон П'єр-молодший накинувся на мене.
Тоді я завдав удару
й порізав його.
ПОРІЗАВШИ ДЖОНА П'ЄРА-МОЛОДШОГО,
ВІТФОРД ІЗ ДРУГОМ СІВ В АВТО І ВТІК
Це самозахист від злочину на ґрунті ненависті.
Я вдарив його ножем один раз. Лише один.
Я знав, що вони мали ножі.
Я подумав, що вони накинуться.
Чому ці хлопці вирішили це зробити?
Бо я чорноногий.
Ось і ненависть.
І нічого більше.
УСЬОГО ЗА ХВИЛИНИ ПІСЛЯ ВТЕЧІ ВІТФОРДА ПОЛІЦІЯ ПРИБУЛА НА МІСЦЕ ЗЛОЧИНУ
ПОЛСОН, МОНТАНА
Я тоді патрулював.
Мене й іще одного офіцера відправили на виклик
через скарги щодо гучної вечірки.
Ми мали вгамувати тих людей.
Ми були за два–три квартали від тієї адреси,
і нам повідомили, що особа отримала ножове поранення.
ШЕРИФ — ОКРУГ ЛЕЙК
Ми на місці.
Там були хлопці й дівчата, які тікали з місця злочину,
бігали навколо наших автівок.
Коли я підійшов ближче,
я побачив групу людей довкола хлопця,
який сидів тут на землі.
Це був Джон П'єр.
Я давно його знав. Я давно знав його сім'ю.
І коли я заговорив до Джона,
він мені не відповів.
Я б сказав, що він уже був у стані шоку.
Невелика кількість крові,
яка стікала з його сорочки,
змусила мене вважати, що в нього сильна внутрішня кровотеча.
Я говорив із ним, поки ми нарешті... Він просто втратив свідомість.
Ми поклали його на землю, перевірили пульс,
а потім почали реанімувати.
У ДЖОНА П'ЄРА-МОЛОДШОГО БУЛА ПОШКОДЖЕНА АОРТА Й ЛЕГЕНЕВА АРТЕРІЯ
ВІН ПОМЕР ЗА ЛІЧЕНІ ХВИЛИНИ
ЙОМУ БУЛО 26 РОКІВ
Ми бачимо багато жахіть,
і завжди важко,
коли хтось із громади помирає такою безглуздою смертю. Тож...
СВІДКИ ОПИСАЛИ ПОЛІЦІЇ АВТОМОБІЛЬ ВІТФОРДА
ЧЕРЕЗ КІЛЬКА ГОДИН ПІСЛЯ СКОЄННЯ ЗЛОЧИНУ ВАНТАЖІВКУ ЗНАЙШЛИ БІЛЯ МІСЦЕВОГО МОТЕЛЮ
СПОКІЙНОЇ ДОРОГИ
Ми оточили мотель.
Ми постукали у двері, і до дверей підійшов містер Вітфорд.
У кімнаті був безлад.
На підлозі сміття, ковдри.
Спершу він заперечував навіть те, що він був на вечірці.
Потім він зізнався, що був там, але заперечував, що була сварка.
Коли особа на допиті змінює свою версію подій —
що вона хоче приховати?
Навіщо? Невинній людині нічого приховувати.
Але так роблять деякі люди, коли намагаються вибратися з халепи.
Копи прийшли до мене, і я хотів обдурити їх.
Розумієте?
Я запросто визнаю, що до смерті боявся навіть сказати щось.
Це частина мого виховання.
«Не говори з лягавими. Рот на замку».
Розумієте? У нас є глибока недовіра до поліціянтів.
Мого дядька Девіда застрелили поліціянти Такоми.
Ми не даремно не довіряємо їм.
Лише те, що із кимось десь
якийсь офіцер повівся погано,
не виправдовує недовіру до нашої відданості своїй роботі тут.
Гадаю, це була його мотивація, —
збрехати, щоб уникнути
наслідків власних дій того вечора.
Як на мене, він не проявляє каяття за це.
Він не радий, що його спіймали,
і він не хотів відповідати за те,
що він скоїв.
У ГРУДНІ 2014 РОКУ ВІТФОРДА СУДИЛИ ЗА УМИСНЕ ВБИВСТВО
МІССУЛА, МОНТАНА
За версією прокурора
Вітфорд був єдиним агресором того вечора.
Але ця концепція не сходилася.
Виправдано це чи ні,
у будь-якій суперечці чи бійці має бути
двоє людей.
Мала бути якась взаємодія.
Я особисто визнала для себе версію подій Мака вартою довіри.
Я Дженніфер Стріано. Я була адвокаткою містера Вітфорда.
22 ГРУДНЯ 2014 РОКУ, ПІСЛЯ ШЕСТИДЕННОГО СУДУ,
ВІТФОРДА ВИЗНАЛИ ВИННИМ У ВБИВСТВІ, ЙОГО ЗАСУДИЛИ ДО 60 РОКІВ УВ'ЯЗНЕННЯ
Є право на умовне звільнення за чверть терміну.
Він отримав 60 років,
а значить, мав би мати право на умовне за 15 років.
А суддя поставив обмеження на 25 років,
що відповідає засудженню до 100 років.
Це жахливий результат.
Усе, що він намагався
надолужити в дорослому житті просто зникло.
І все це через миттєве рішення.
Аж серце крається.
З юридичного погляду, Мак скоїв убивство.
Тут сумнівів немає.
Я певна, він шкодує про це рішення.
Загинула людина, і це найбільша трагедія.
Але законом дозволено вчинити вбивство, якщо ти боїшся за власне життя.
І до цього й зводиться питання.
Мак прийняв це рішення за долю секунди, бо боявся за власне життя,
чи тому, що він був злий, чи тому, що відстоював себе,
чи він просто переборщив?
Це цілком зрозуміло, що Мак міг відреагувати
імпульсивно за таких обставин.
У нього було досить грубе виховання,
і його травма точно вплинула на його реакцію тієї ночі.
ОҐДЕН, ЮТА
Іноді насильство настільки шокує,
що, як на мене, воно затьмарює все хороше.
Коли Мак вийшов із в'язниці у Вашингтоні,
він був на шляху до досконалості.
Він робив усе, що міг, щоби його життя стало стабільним.
ЕМІ— СЕСТРА ВІТФОРДА
Він завзято боровся за захист корінних жителів.
І це було дуже важливо для нього. Це велика частина його життя.
Для мене це трагедія, що нічого не вийшло.
Але Мак відреагував
єдиним способом, яким міг тоді відреагувати.
Мене звати Емі і я сестра Макуваяпі.
Батько Мака був чорноногим, а мій тато — черокі.
Але в нас одна матір.
У неї було дуже складне минуле, дуже похмуре минуле.
Вона дуже рано народила, у 12 років.
Їй було 16, коли народилася я.
МАМА ЕМІ Й МАКУВАЯПІ
БУЛА ЗМУШЕНА ВІДДАТИ ЕМІ НА УСИНОВЛЕННЯ, КОЛИ ЇЙ БУЛО ДВА РОКИ
САУТ-ОҐДЕН
Тоді представники уряду
могли прийти забрати дітей, і це було цілком законно.
Наше усиновлення психологічно зламало нашу матір так,
що їй так і не вдалося оговтатися від цього.
У ній залишилася якась діра, яку вона не могла заповнити.
Ніщо вже не було стабільним чи нормальним.
Вона зовсім не зналася на чоловіках.
Багато алкоголю, наркотиків,
багато фізичних і словесних образ.
Мак ріс серед цього.
Уперше я побачив прояв насилля, коли мені було три роки.
Були двоє дітей, які жили навпроти нас.
Ми завжди гралися в калюжах і все таке.
Це складно.
Складно про це говорити.
Усе скінчилося нашим найближчим сусідом,
який, гадаю, мав роман з мамою, а я цього не знав.
Ми пішли туди. Вона забрала мене й сестру, і в домі була сварка.
Він вистрелив своїй дружині п'ять разів у груди
з «магнума» калібру 0.357.
Ця жінка померла на руках у моєї мами.
Не пам'ятаю, куди він подівся, та коли копи його наздогнали,
він вистрелив своїм дітям у живіт, убивши обидвох,
і собі в голову.
Вистрелив собі в голову.
А я лише схопив сестру, прикрив її і тримав. І...
Я можу розповісти й про інші випадки.
Але саме так почалося моє життя.
Це дуже сильний спогад.
Я співчуваю малому Маку, бо такий досвід —
це точно жахіття.
З дитинства він жив у реальності,
у якій ці чоловіки могли його вбити.
Це був життєвий урок, який, я думаю, він ніколи не забував.
Гадаю, це точно відповідає на запитання,
чому він так бурхливо реагує
на те, що в нього проблеми, як він подумав.
Хтось намагається образити тебе,
і ти повертаєшся в дитинство й захищаєшся.
Сім'я П'єрів має повне право злитися на Мака.
Джон П'єр не мав померти.
Але я не думаю, що Мак хотів його вбити.
Гадаю, він хотів утекти до того, як він постраждав.
РЕЗЕРВАЦІЯ ІНДІАНЦІВ ФЛЕТХЕДІВ ПАБЛО, МОНТАНА
Аж ось там.
- Як справи? Так. Кинь його. - Ось так!
Молодець. Тоді поховай його. Готовий? Уперед.
РОДИНА ДЖОНА П'ЄРА-МОЛОДШОГО ВІДМОВИЛАСЯ ВІД УЧАСТІ В ЦЬОМУ ФІЛЬМІ
Дуже стильно, друже.
Так.
МАГНУС ГАРЛОУ БУВ ДРУГОМ ДЖОНА П'ЄРА-МОЛОДШОГО
І БУВ НА ВЕЧІРЦІ ТІЄЇ НОЧІ, КОЛИ ТОЙ ПОМЕР
Я прибув на ту вечірку десь о 3:00 ночі.
Усі розважалися надворі.
Усі сміялися.
Коли я зайшов у будинок, я зустрів Вітфорда.
МАГНУС НЕ ЗНАВ ВІТФОРДА,
АЛЕ МІЖ НИМИ ВІДБУЛАСЯ КОРОТКА ІНТЕРАКЦІЯ
Вітфорд був трохи напружений.
Резервація чорноногих і ця резервація —
це дві абсолютно різні
шматки землі.
Чи досі панує недовіра між нашими племенами?
Так.
Ми почали розмовляти, і він сказав: «Ти знаєш усіх цих людей?»
А я відповів: «Так.
Усіх знаю».
Ні з сього ні з того він зупинився посеред нашої розмови
і вирішив сказати мені:
«Я відчуваю загрозу».
Неначе
щось перемкнулося.
Він сказав, ну...
Він дістав із кишені ніж,
малий кухонний ніж,
у якого руків'я було обмотане клейкою стрічкою.
І він сказав: «Це на випадок,
якщо хтось захоче верзти дурниці».
А я такий: «Прибери це!»
Я кажу: «Усі ці люди — це моя сім'я і друзі».
Я сказав: «Тут усі нормальні».
Бог знає, що тоді відбувалося в нього в голові.
Йому неначе щось увижалося.
НЕЗАБАРОМ МАГНУС І ВІТФОРД ВИЙШЛИ НА ПОДВІР'Я
ВОНИ ПРИЄДНАЛИСЯ ДО ДРУГА ВІТФОРДА, АДРІАНА АФТЕРА БАФФАЛО,
І ДЖОНА П'ЄРА-МОЛОДШОГО
Ми почали розмовляти.
І Вітфорд чи Адріан сказали: «Пійкані».
Я пам'ятаю,
як він ударив Джона.
«Пійкані» — це «брат» мовою чорноногих.
А Джон каже:
«То ви чорноногі?»
А він каже: «Так». Джон каже: «Я кутенаєць».
А кутенайці й чорноногі сотні років були заклятими ворогами.
Думаю, Джон намагався показати, що він тут головний.
«Це моя резервація,
і якщо щось не подобається, то розберімося».
І буває виникають бійки. Іноді людей б'ють.
І в першу чергу я подумав: «Тільки не заходьте далі за це».
Я намагався розрядити ситуацію.
«Ні, це було сотні років тому. Уже не ті часи».
УВАЖАЮЧИ, ЩО ВІН ЗНЯВ НАПРУГУ, МАГНУС ПОВЕРНУВСЯ В ДІМ
Я був там, може, півтори хвилини,
може, дві хвилини.
Мій друг забігає в будинок і каже: «Вони порізали Джона.
Вони порізали Джона! Виходь негайно!»
Тож я вибігаю на вулицю.
Джон лежав на землі.
Він ні на що не реагував.
Він ще дихав.
І...
Ми нічого не могли вдіяти.
Джон любив побитися.
Може, він хотів трохи побитися абощо.
Але він не заслуговував на смерть.
Джон був сім'янином.
Він ростив своїх двох синів.
Він любив їх понад усе.
Він має бути тут. Він має бути зі своєю родиною і близькими.
Та він не може.
Гадаю, Вітфорд був параноїком.
Я знав його 15 хвилин, і він забрав у багатьох людей друга,
брата, батька й дядька.
Тож мені начхати на Вітфорда.
БУДИНОК СУДУ ОКРУГУ ЛЕЙК
ПІСЛЯ АРЕШТУ
ВІТФОРД ПРОВІВ ПОНАД 18 МІСЯЦІВ У В'ЯЗНИЦІ ОКРУГУ ЛЕЙК В ОЧІКУВАННІ СУДУ
БЛОК А
Думаю, містер Вітфорд переконаний, що він не робить нічого поганого,
а всі інші хочуть його дістати чи зашкодити йому.
І це в нього на підсвідомому рівні з дитинства.
КАМЕРА УВ'ЯЗНЕННЯ НА ОДИНЦІ
НАЧАЛЬНИК — ДЖОН ТОДД
Я Джон Тодд, начальник в'язниці
офісу шерифа округу Лейк у Полсоні, Монтана.
Я був керівником у в'язниці, коли містер Вітфорд був тут.
Містер Вітфорд може бути жорстоким.
І часто бував.
Якщо він не добивався свого, то вдавався до насилля.
Ми ніколи не знали точно,
чи ми будемо битися з ним, кататися по підлозі,
чи він не пручатиметься.
Він був, мушу визнати, хуліганом.
Він дошкуляв меншим, слабшим хлопцям,
і дошкуляв, і дошкуляв, поки ті не зривалися.
КІМНАТА РОЗДУМІВ
А потім він кривдив їх або намагався.
І він ніколи не приймав вини.
«Ну це вони. Вони почали. Це вони винні».
Хоча це він дошкуляв і штовхав їх.
БУДИНОК СУДУ ОКРУГУ ЛЕЙК
Він завжди казав: «Я чорноногий.
А ми живемо в резервації салішів і кутенайців».
І він завжди з усіма
закривався в мушлю.
Він просто вирішив вірити, що його гнобили й задирали,
і тому він починав битися.
Такий був містер Вітфорд.
ЧЕРЕЗ ЧОТИРИ МІСЯЦІ ПІСЛЯ ІНТЕРВ'Ю
МАКУВАЯПІ ВІТФОРДУ НЕ ДАЛИ ДОЗВОЛИ ПІТИ НА ДРУГЕ ІНТЕРВ'Ю
ЙОМУ ПРИЗНАЧИЛИ ДИСЦИПЛІНАРНЕ УВ'ЯЗНЕННЯ
ЧЕРЕЗ НЕОДНОРАЗОВІ ПРОЯВИ ПОГАНОЇ ПОВЕДІНКИ
Позиція Вітфорда була така, що він став жертвою злочину на ґрунті ненависті.
Але не було нічого, що підтвердило б його версію подій.
Усі інші свідки, усі інші докази й тому подібне
перечили тому, що це був самозахист.
ОСОБИСТА МОДЕЛЬ ДЖИМ МЕНЛІ — LOUISVILLE SLUGGER
ДЖЕЙМС МЕНЛІ БУВ СУДДЕЮ, ЯКИЙ ВІВ СУД НАД ВІТФОРДОМ
І ВИЗНАЧИВ МІРУ ЙОГО ПОКАРАННЯ
Чорноногі й саліші історично воювали.
Але це було 170 років тому.
Хоча іноді досі може бути конкуренція чи напруга,
вони вже одружувалися між собою й спілкувалися,
і багато чорноногих приїжджають сюди,
навчаються в коледжі чи працюють тут.
ЗАЛА СУДУ — МОНТАНА
Позиція Вітфорда, що його оточили саліші,
а отже це був злочин на ґрунті ненависті, і йому довелося захищатися, —
не дуже переконливий аргумент.
Для цього не було причин.
Я засудив Вітфорда до 60 років ув'язнення
й мінімальним терміном у 25 років, перш ніж зможе отримати право на умовне.
Я вважав, що це справедливий вирок.
Наслідки для Джона П'єра були до біса серйозні.
Я вважаю, що мене не мали засудити.
Я мав вийти із зали суду.
Це був самозахист.
Їм не сподобалося, що я казав, що я чорноногий.
Це злочин на ґрунті ненависті через національність.
Через їхню національність кутенайців
і мою національність племені чорноногих.
СУД.МР3
Ось і все.
Що ж, тривожно чути
таке від нього, бо, на його думку, він не зробив нічого поганого.
Більшість людей, навіть чесних людей,
відтворюють подію подумки, часто підсвідомо,
щоби все було послідовно з їхніми психологічними потребами.
Підозрюю, що це трапилося і тут.
Містере Вітфорд і хлопець, з яким він їхав,
випили десь 30 бляшанок пива до того, як вони потрапили на ту вечірку.
Я сумніваюся, що він може чітко пам'ятати свої емоції чи мотиви,
щиро сумніваюся.
Наскільки я розумію поведінку містера Вітфорда
у в'язниці відтоді,
він зовсім не змінився.
Сподіваюся, ще зміниться,
інакше він, мабуть, проведе решту життя у в'язниці.
Якби я міг поставити йому одне запитання, я б запитав:
«Ти досі нічого не усвідомив?
Ти не виніс жодного уроку із цієї трагедії?»
Він убив людину, і це, схоже, його не турбує.
Він жаліє лише себе.
ВІТФОРД ПРОДОВЖУЄ СТВЕРДЖУВАТИ, ЩО ЦЕ БУВ ЛИШЕ САМОЗАХИСТ,
І ЩО ВІН СТАВ ЖЕРТВОЮ ЗЛОЧИНУ НА ҐРУНТІ НЕНАВИСТІ
Переклад субтитрів: Павло Дум'як