S-a vrut să se dea impresia că am ucis un om cu sânge rece.
Nu asta s-a întâmplat. Sunt victima unui incident motivat de ură.
ANUAL, ÎN SUA, SE COMIT PESTE 12.000 DE CRIME MOTIVATE DE URĂ.
AMERINDIENII SUNT DE DOUĂ ORI MAI PASIBILI SĂ CADĂ VICTIMĂ VIOLENȚEI
FAȚĂ DE ALȚI CETĂȚENI AMERICANI.
Am suferit când am aflat că a murit.
E un alt indian, un frate, înțelegi?
E ca și cum mi-aș ucide fratele biologic. Așa m-am simțit.
ACEASTA E POVESTEA DEȚINUTULUI #3015941
Cu toții putem fi periculoși.
Oamenii zic: „Ești un monstru.”
Nu zic că sunt nevinovat.
Am ucis pe cineva cu sânge rece.
SUNT UN UCIGAȘ
UN REZULTAT CRUNT
FERMA ÎNCHISORII STATALE DIN MONTANA
ÎN ANUL 2013, MAKUEEYAPEE WHITFORD A FOST ACUZAT DE OMOR
DUPĂ CE L-A ÎNJUNGHIAT MORTAL PE JOHN PIERRE JR.
M-am născut în Montana la 13 noiembrie 1980.
M-au adus în rezervație într-o cutie de carton
fiindcă nu aveam bani pentru un scaun de mașină.
Toți se gândesc la America ca la un loc bogat.
Dar lumea nu înțelege
că rezervațiile amerindienilor sunt ca lumea a treia.
Bunicul meu a fost Cocorul Alergător,
ultimul conducător al tribului de indieni Blackfeet.
Tata era indian pursânge.
Asta e moștenirea cu care am crescut.
Pe partea mamei, toți sunt albi.
Copilăria mea a fost o cursă de roller-coaster.
PĂRINȚII LUI WHITFORD S-AU DESPĂRȚIT CÂND EL AVEA MAI PUȚIN DE UN AN.
A FOST CRESCUT DE MAMA SA,
PETRECÂNDU-ȘI MARE PARTE DIN COPILĂRIE DEPARTE DE REZERVAȚIILE AMERINDIENILOR.
Mama mea a avut șapte copii cu tați diferiți.
Se muta din loc în loc, în toată țara.
Am fost în Montana, am fost în Idaho,
Washington, California, Oregon, în toate statele din nord-vest.
Cel mai fericit moment din viața mea a fost la opt ani,
când am stat în Idaho cu tatăl meu vitreg.
Locuia la o fermă.
Mergeam cu el și reparam garduri sau goneam coioții.
Dar a început să o bată pe mama, așa că ea a plecat până la urmă.
Am renunțat la drumurile cu mama și m-am mutat cu unchii mei.
LA ÎNCEPUTUL ADOLESCENȚEI, WHITFORD S-A MUTAT ÎN TACOMA, WASHINGTON,
PENTRU A LOCUI CU RUDELE DIN PARTEA TATĂLUI SĂU.
A fost groaznic.
Estul Tacomei era cea mai rea zonă din tot statul Washington.
Acolo era criminalitatea cea mai mare. Bandele făceau legea.
Am preluat stilul de viață infracțional.
Unchii mei lucrau toată ziua
și nu mă băgau în seamă când făceam ceea ce făceam.
Mă trezeam și mergeam din casă în casă.
Da, era vorba doar de infracțiuni.
LA 18 ANI, WHITFORD A PRIMIT O SUMĂ DE BANI DE LA TRIBUL BLACKFOOT.
Am primit banii la 18 ani și mi-am cumpărat o mașină.
Apoi am început să-i cheltui.
Beam, mă drogam, mă distram.
Și am rămas fără bani.
Și... nu știam să fac altceva.
Așa că am jefuit un hotel.
E chiar amuzant.
N-am luat nimic la acel jaf.
Era o bătrână acolo. Am decis să nu o jefuiesc pe acea doamnă.
Dar intrasem deja cu arma în mână.
O îndreptasem spre ea și o priveam, dar mi-am zis: „Nu fac asta.”
WHITFORD A FUGIT DE LA HOTEL,
DAR A FOST CĂUTAT DE POLIȚIE ȘI ARESTAT DUPĂ O URMĂRIRE CU MAȘINA.
Am fost acuzat de furt calificat,
agresiune în trei ocazii, fugă de poliție și posesie a unei arme mortale.
Cele trei acuzații de agresiune se refereau la faptul
că am forțat unele vehicule să iasă de pe șosea.
ÎN DECEMBRIE 1998, A FOST CONDAMNAT LA ZECE ANI DE ÎNCHISOARE.
AVEA 18 ANI.
Tata mi-a zis: „La închisoare, consideră că ești la facultate.”
Exact asta am făcut. Am studiat în draci.
Nu fusesem la școală. Abandonasem în clasa a șaptea.
Dar am citit carte după carte.
De-asta scriu foarte bine.
DUPĂ ȘASE LUNI DE DETENȚIE, WHITFORD A OBȚINUT DIPLOMA DE BACALAUREAT.
DE ASEMENEA, S-A ALĂTURAT UNUI GRUP DE DEȚINUȚI AMERINDIENI,
PRIMUL SĂU CONTACT CU MOȘTENIREA SA ANCESTRALĂ.
La închisoare, eram cel mai tânăr.
Văzând asta, frații mei au început să-mi explice
stilul nostru de viață tradițional.
Grupul se numea „Indians of All Tribes”.
Erau mândri că erau amerindieni.
Chiar de la început, mi-au dat toba, m-au pus purtător de tobă.
Bătaia tobei e bătaia inimii.
M-am regăsit.
LA 28 ANI, DUPĂ ZECE ANI DE DETENȚIE, WHITFORD A FOST ELIBERAT.
S-A STABILIT ÎN REZERVAȚIA BLACKFEET DIN MONTANA.
Din acel moment, am început să mă descurc foarte bine.
După două luni, am cunoscut-o pe mama copilului meu.
Ne-am înțeles perfect de la început.
După încă o lună, era însărcinată cu fiul meu.
Apoi s-a născut fiica mea, la zece luni de la nașterea fiului meu.
Îmi plăcea la nebunie. Copiii mei erau mândria și bucuria mea.
Mergeam la facultate zi de zi.
Mă descurcam. Eram un student de nota zece.
Eram pe panoul de onoare de la Colegiul Comunitar Blackfeet.
Voiam să-mi iau doctoratul în Studii amerindiene și în Drept.
Mai exact, tratate și legislația jocurilor de noroc.
AMBIȚIA LUI WHITFORD ERA SĂ MILITEZE
PENTRU DREPTURILE AMERINDIENILOR DN TOATE TRIBURILE.
Trăiesc conform cutumelor Blackfeet.
Dar cred în unitatea poporului nostru.
Știu cântece ale multor triburi. Cânt cântecele tuturor.
Unii se gândesc doar la rivalitatea dintre tribul lor și al meu
sau dintre un trib și altul.
Poporul nostru ar trebui să fie unit, nu dezbinat.
Tribalismul a avut legătură și cu această omucidere.
WHITFORD AVEA UN PRIETEN APROPIAT ÎN REZERVAȚIA BLACKFEET.
ACESTA ERA CĂSĂTORIT CU O FEMEIE DIN TRIBUL SALISH.
Prietenul meu Adrian Afterbuffalo era certat cu soția lui.
Voia să se împace cu ea.
Ea era în Polson, Montana.
El voia să meargă acolo. I-am zis: „Te duc eu la Polson.
O să-ți găsești soția și copiii.”
Ne-am dus acolo.
ORAȘUL POLSON SE AFLĂ ÎN REZERVAȚIA FLATHEAD,
VATRA TRIBURILOR SALISH ȘI KOOTENAI.
Ne-am cazat la un hotel.
Am cumpărat 30 de beri.
I-am zis: „Condu tu, eu mă relaxez.”
Și așa am făcut.
Am mers cu mașina dintr-un loc în altul.
Am fost în câteva baruri.
La ora închiderii, am fost invitați la o petrecere la cineva acasă.
Ajunși la petrecere, i-am zis:
„Trage mașina acolo. Deschidem portbagajul și ascultăm muzică.”
Mă simțeam bine.
Dar oamenii petreceau mai mult înăuntru decât afară.
Așa că mi-am zis: „Poate intru și eu.”
Când am intrat, am vrut să fac o glumă, ca să sparg gheața.
Am zis: „Frate, unde-s Blackfeet?”
Și m-am uitat așa.
Evident, eram în rezervația Flathead, nu în rezervația Blackfeet.
Am zis-o ca pe o glumă amuzantă, ca să mă prezint grupului.
Un tip, un tânăr de lângă mine, mă privește și zice:
„Să-mi bag, ăștia tari în gură
iau cafteală urât de tot dacă vorbesc așa pe aici.”
Tipii ăștia, Salish și Kootenai, aveau o problemă cu indienii Blackfeet.
Era o rivalitate care data din anii 1800.
Dar eu nu știam nimic despre asta.
Nu știam că există frecușuri cu triburile Salish și Kootenai.
Am bătut în retragere.
Sunt într-o casă,
lângă niște oameni pe care nu-i cunosc, și unul vorbește de cafteală?
N-am spus nimic
care să poată fi considerat jignitor.
La închisoare am învățat să nu arăt teamă.
Nu arăta că te temi, fiindcă în acel moment,
ăștia vor sări pe tine.
Aveam un cuțit. E cel mai important lucru. Cu el ne protejăm în rezervații.
Am scos cuțitul și am zis:
„Dacă se ia careva de mine, o să mă apăr.”
Alt tip s-a întors și a zis: „Să știi că toți avem cuțite aici.”
Și a scos cuțitul.
Atât era cuțitul lui. Lama era atât.
M-am uitat la ei și am zis:
„Bine, toți avem cuțite. Hai să ne calmăm.”
M-am întors și am ieșit afară.
Am inspirat adânc, fiindcă eram afară. Îmi ziceam: „E bine, ești afară.”
„Ești bine.”
Din întuneric, apare tipul ăsta, John Pierre Jr.
Vine direct spre mine, de parcă ar vrea să ne batem.
Zice: „Știi ceva?
Blackfeet și Salish-Kootenai sunt dușmani de moarte.”
I-am zis: „Frate, nu-mi pasă. Eu sunt doar indian.”
Nu mă interesează.”
El s-a uitat la mine.
Am continuat să merg spre mașina mea.
Apoi au ieșit mai mulți oameni...
și m-au înconjurat.
John Pierre Jr. m-a atacat.
Atunci, am lovit și eu
și l-am înjunghiat.
DUPĂ CE L-A ÎNJUNGHIAT PE JOHN PIERRE JR.,
WHITFORD ȘI PRIETENUL LUI AU PLECAT CU MAȘINA.
A fost autoapărare contra unui atac motivat de ură.
L-am înjunghiat o singură dată, atât.
Știam că tipii aveau cuțite.
Am simțit că mă vor ataca.
De ce s-au luat de mine? Fiindcă eram Blackfeet.
Erau motivați de ură.
Despre asta e vorba.
LA CÂTEVA MINUTE DUPĂ CE WHITFORD A FUGIT, POLIȚIA A AJUNS LA FAȚA LOCULUI.
Eram în patrulare.
Eu și alt polițist fuseserăm trimiși
la o petrecere care tulbura liniștea publică,
să le cerem să facă mai puțină gălăgie.
Când eram la două-trei străzi distanță de adresa aceea,
ni s-a transmis că se comisese o înjunghiere.
BIROUL ȘERIFULUI ȚINUTUL LAKE
Aici s-a întâmplat.
Câțiva tineri și câteva tinere fugeau de la locul faptei,
trecând pe lângă mașinile noastre.
Apropiindu-mă, am văzut mai multe persoane în jurul unui bărbat așezat pe jos.
Acela era John Pierre.
Îl știam de multă vreme, îi știam și familia.
Când i-am vorbit lui John,
acesta nu mi-a răspuns.
Aș spune că era deja în stare de șoc.
Cantitatea mică de sânge care ieșea prin cămașă
m-a făcut să cred că avea o hemoragie internă serioasă.
Am vorbit cu el până când și-a pierdut cunoștința.
L-am întins, i-am verificat pulsul
și am început resuscitarea.
LUI JOHN PIERRE JR. I-AU FOST SECȚIONATE AORTA ȘI ARTERA PULMONARĂ,
ȘI A MURIT ÎN CÂTEVA MINUTE.
AVEA 26 DE ANI.
Ne întâlnim cu multe situații urâte.
Întotdeauna e greu
când un membru al comunității moare într-o situație fără sens.
MARTORII AU OFERIT POLIȚIEI O DESCRIERE A VEHICULULUI LUI WHITFORD.
LA CÂTEVA ORE DE LA ÎNJUNGHIERE,
CAMIONETA A FOST LOCALIZATĂ LA UN MOTEL DIN LOCALITATE.
Am înconjurat motelul.
Am bătut la ușă, și a deschis chiar dl Whitford.
Camera era dezordonată.
Era gunoi pe jos. Păturile erau aruncate pe podea.
Inițial, a negat prezența la petrecere.
Apoi a recunoscut că fusese acolo,
dar a negat orice implicare într-o altercație.
Când avem pe cineva care își schimbă povestea,
ne întrebăm ce ascunde.
De ce faci asta? Doar nu ai nimic de ascuns.
Dar așa fac unii oameni când încearcă să scape de necaz.
Polițiștii au venit în camera mea. Am încercat să-i păcălesc. Înțelegi?
Recunosc deschis că mi-a fost prea frică să spun ceva.
Așa am fost crescut.
Nu vorbi cu polițiștii. Nu spune nimic. Înțelegi?
Nu avem deloc încredere în polițiști.
Unchiul meu David a fost împușcat și ucis de poliția din Tacoma.
N-avem încredere deloc în polițiști.
Faptul că cineva din altă parte a fost tratat urât de poliție
nu justifică lipsa de încredere și bănuiala că nu ne vom face treaba aici.
Cred că asta a fost motivația lui.
A mințit, ca să scape de consecințele acțiunilor lui din acea noapte.
Mie mi se pare că nu are remușcări.
Nu e fericit că a fost prins,
nu voia să fie tras la răspundere pentru ceea ce făcuse.
ÎN DECEMBRIE 2014, WHITFORD A FOST JUDECAT PENTRU OMOR.
În versiunea procuraturii,
Whitford a fost singurul agresor în seara aceea.
Dar teoria aceasta nu prea avea sens.
Oricum ar fi, în orice ceartă sau bătaie,
trebuie să existe doi oameni ca aceasta să aibă loc.
Sigur a existat o interacțiune.
În opinia mea, cronologia evenimentelor în versiunea lui Mak e credibilă.
Sunt Jennifer Streano și am fost avocatul dlui Whitford.
LA 22 DECEMBRIE 2014, DUPĂ ȘASE ZILE, A FOST GĂSIT VINOVAT DE OMOR.
A FOST CONDAMNAT LA 60 DE ANI DE ÎNCHISOARE.
Poți cere eliberarea după un sfert din sentință.
A primit o sentință de 60 de ani,
deci ar trebui să fie eligibil în 15 ani.
Judecătorul a stabilit o interdicție de 25 de ani,
ceea ce echivalează cu o sentință de 100 de ani.
E un rezultat brutal.
Tot ce a făcut ca adult pentru a-și recâștiga locul în societate
e acum pierdut.
Totul, din cauza unei decizii luate în două-trei secunde.
E dureros.
Din punct de vedere legal, Mak a comis un omor.
Nu e nicio îndoială.
Sunt sigură că regretă decizia aceea.
S-a irosit o viață. E tragedia supremă.
Dar legea îți permite să comiți un omor dacă te temi pentru viața ta.
Și asta e întrebarea care se pune.
A luat Mak acea decizie într-o fracțiune de secundă
fiindcă se temea pentru propria viață,
fiindcă era furios ori în defensivă
sau doar a exagerat?
E de înțeles că Mak ar reacționa impulsiv în acele circumstanțe.
A avut o copilărie dificilă,
iar traumele lui au influențat modul în care a reacționat în seara aceea.
Uneori, violența e atât de șocantă,
încât mi se pare că umbrește toate lucrurile bune.
După ce Mak a ieșit din închisoare, în Washington,
a ales un drum pe care se descurca extraordinar.
Făcea tot ce putea pentru a avea o viață stabilă
și muncea din greu ca să devină o voce a amerindienilor.
Asta era foarte important pentru el. Era ceva important.
Mi se pare o tragedie că n-a reușit.
Dar cred că Mak a reacționat
în singurul mod pe care-l știa.
Sunt Amie și sunt sora lui Makueeyapee.
Tatăl lui Mak era indian Blackfeet, iar tatăl meu e Cherokee.
Dar avem o mamă comună.
Ea provenea dintr-un mediu foarte prost, a avut un trecut foarte dur.
A avut copii de foarte mică, de la 12 ani.
Pe mine m-a născut la 16 ani.
MAMA LUI AMIE ȘI A LUI MAKUEEYAPEE A FOST OBLIGATĂ
SĂ O DEA PE AMIE SPRE ADOPȚIE CÂND ACEASTA AVEA DOI ANI.
Pe atunci, autoritățile puteau să îți ia copii, era perfect legal.
Plecarea noastră a distrus-o psihic pe mama,
atât de tare, încât nu și-a mai revenit.
A lăsat un gol pe care ea nu l-a mai putut umple.
Nimic nu era stabil sau normal.
Inevitabil, a făcut alegeri oribile în materie de bărbați.
Mult alcool, droguri,
multă violență fizică și verbală.
Așa a crescut Mak.
Aveam trei ani când am văzut primul incident violent.
Vizavi de noi locuiau doi copii
cu care ne jucam mereu în noroi.
E greu.
E greu să povestesc.
La un moment dat, s-a răcit relația cu vecinul nostru,
care cred că avea o aventură cu mama, dar eu nu știam.
Eu și sora mea am ajuns acolo cu mama. În casă, izbucnise o ceartă.
Până la urmă, el și-a împușcat soția de cinci ori
cu un pistol Magnum de calibru 9,1 mm.
Doamna aceea a murit în brațele mamei.
Nu știu unde s-a dus, dar când l-a prins poliția,
și-a împușcat copiii în burtă, ucigându-i pe amândoi,
după care s-a împușcat în cap.
S-a împușcat în cap.
Și...
N-am putut decât să-mi iau sora să o acopăr și să o țin în brațe.
Vă mai pot povesti scene violente.
Așa a început viața mea.
E o amintire puternică.
Îmi pare rău pentru copilul Mak de atunci, fiindcă să treci prin așa ceva...
e absolut oribil, sunt sigură.
De foarte mic s-a confruntat cu realitatea
că bărbații din jur te pot ucide.
A fost o lecție de viață pe care nu cred că a uitat-o niciodată.
Cred cu tărie că asta explică
de ce a reacționat atât de violent
într-o situație în care a simțit că are probleme.
Când cineva încearcă să-ți facă rău, te întorci direct în copilărie
și încerci să te protejezi.
Familia Pierre are tot dreptul să fie supărată pe Mak.
John Pierre nu trebuia să moară.
Dar nu cred că Mak a vrut să-l ucidă.
Cred că voia doar să scape înainte să fie rănit.
REZERVAȚIA FLATHEAD PABLO, MONTANA
Direct acolo!
- Ce facem? Pune-l acolo. - Așa!
Bravo! Îngroapă-l. Gata? Hai!
FAMILIA LUI JOHN PIERRE JR. A REFUZAT SĂ PARTICIPE LA FILMĂRI.
Foarte elegant, amice. Da!
MAGNUS HARLOW ERA PRIETEN CU JOHN PIERRE JR.
ȘI ERA LA PETRECEREA DIN SEARA ÎN CARE ACESTA A MURIT.
Am ajuns la petrecere pe la ora 3:00.
Toată lumea petrecea afară.
Toți râdeau.
Intrând în casă, am dat peste Whitford.
MAGNUS NU-L CUNOȘTEA PE WHITFORD,
DAR AU AVUT O SCURTĂ INTERACȚIUNE.
Whitford era cam încordat.
Rezervația Blackfoot și această rezervație
sunt două lucruri complet diferite.
Două ținuturi diferite.
Încă există neîncredere între triburile noastre?
Da.
Am început să vorbim. El a zis: „Îi cunoști pe toți oamenii ăștia?”
Am zis că da. „Îi știu pe toți”, așa i-am zis.
Din senin, se oprește în mijlocul conversației
și decide să-mi spună:
„Mă simt amenințat.”
Parcă se acționase un comutator.
A spus...
Întâi a scos un cuțit din buzunar, un cuțit de curățat.
Avea bandă adezivă albă sau gri pe mâner.
A zis: „Ăsta e pentru oricine vrea să vorbească aiurea sau să facă scandal.”
I-am zis: „Lasă cuțitul!
Oamenii ăștia sunt familia mea, prietenii mei.
Toată lumea e de treabă aici.”
Dumnezeu știe ce îi trecea prin cap.
Părea să fi văzut chestii urâte la viața lui.
DUPĂ PUȚIN TIMP, MAGNUS ȘI WHITFORD AU IEȘIT AFARĂ.
S-AU ALĂTURAT UNUI GRUP
LÂNGĂ ADRIAN AFTERBUFFALO, PRIETENUL LUI WHITFORD,
ȘI JOHN PIERRE JR.
Am început să discutăm.
Whitford sau Adrian, unul dintre ei a zis cuvântul piikani.
Îmi amintesc că John a reacționat ca și cum primise un pumn în față.
Piikani înseamnă „frate” în dialectul Blackfeet.
John a zis atunci:
„Ești Blackfeet?”
El a zis: „Da.”
Iar John a zis: „Eu sunt Kootenai.
Kootenai și Blackfeet se dușmănesc de sute de ani.”
Cred că John încerca să stabilească ierarhia.
„Asta e rezervația mea.
Dacă ai probleme, le rezolvăm.”
Se iscă mereu bătăi. Unii iau bătaie.
Primul meu gând a fost: „Nu lăsa situația să degenereze.”
Am încercat să destind atmosfera.
„Asta a fost cu sute de ani în urmă. Vremurile s-au schimbat.”
CONVINS CĂ TENSIUNEA A DISPĂRUT, MAGNUS A INTRAT ÎNAPOI ÎN CASĂ.
Să fi fost înăuntru de un minut și jumătate,
poate două minute.
Un prieten dă buzna în casă și zice: „John a fost înjunghiat!”
„John a fost înjunghiat! Vino repede!”
Am fugit imediat afară.
John era întins pe jos.
Nu reacționa.
Încă respira. Și...
Nu am mai putut face nimic.
John era adeptul bătăii cu mâinile goale.
Poate că vrusese o mică bătaie, cine știe?
Dar nu merita să moară.
John era familist.
Avea grijă de cei doi fii ai săi.
Ei erau centrul universului său.
Ar trebui să fie încă aici, să fie cu familia și cu cei dragi lui.
Dar nu poate.
Cred că Whitford era paranoic.
Am stat cu el 15 minute, iar el l-a ucis
pe un prieten al multora, un frate, un tată, un unchi.
Așa că nu-mi pasă deloc de Whitford.
TRIBUNALUL ȚINUTULUI LAKE
DUPĂ ARESTARE,
WHITFORD A STAT 18 LUNI LA ÎNCHISOAREA ȚINUTULUI LAKE,
ÎN AȘTEPTAREA PROCESULUI.
Cred că dl Whitford e convins în sinea lui că nu greșește cu nimic
și că toți ceilalți au ceva cu el sau vor să-i facă rău.
De mic i s-a înrădăcinat această convingere.
Sunt John Todd, comandant al închisorii de pe lângă biroul șerifului din Polson.
Eram unul dintre gardienii cu vechime când dl Whitford a fost aici.
Dl Whitford putea fi violent
și adesea chiar a fost.
Dacă nu obținea ce voia, trecea imediat la violență.
Nu știai niciodată:
o să ne batem cu el și o să ne trântim pe podea
sau o să coopereze cu noi?
Era, trebuie să spun, un hărțuitor.
Îi provoca pe cei mai mici și mai slabi
și nu se lăsa până când aceștia nu-și ieșeau din fire.
Apoi îi lovea, sau încerca să-i lovească.
Și niciodată nu era vina lui.
Zicea: „Ei au început. E vina lor”,
chiar dacă el îi împungea și îi provoca.
Zicea: „Sunt Blackfeet. Suntem în rezervația Salish-Kootenai.”
Imediat adopta o atitudine defensivă cu oricine ar fi vorbit.
A ales să creadă că era oprimat și că toți aveau ceva cu el,
iar reacția lui era să lupte.
Așa era dl Whitford.
LA PATRU LUNI DE LA INTERVIUL INIȚIAL,
LUI MAKUEEYAPEE WHITFORD NU I S-A PERMIS SĂ PARTICIPE LA ÎNCĂ UN INTERVIU.
FUSESE PLASAT ÎN DETENȚIE DISCIPLINARĂ
DIN CAUZA COMPORTAMENTULUI PROBLEMATIC ÎN FORMĂ CONTINUATĂ.
Whitford a susținut că a fost victima unui atac motivat de ură.
Dar n-a existat nimic altceva care să susțină versiunea lui.
Toți ceilalți martori, toate celelalte probe
păreau să indice contrariul legitimei apărări pe care o invoca el.
JAMES MANLEY A FOST JUDECĂTOR ÎN PROCESUL LUI WHITFORD
ȘI I-A STABILIT SENTINȚA.
Triburile Blackfeet și Salish s-au războit de-a lungul istoriei.
Dar asta a fost acum 170 de ani.
Deși mai există uneori concurență sau tensiuni,
între timp, s-au căsătorit între ei și au interacționat.
Mulți indieni Blackfeet vin aici ca să meargă la facultate sau să lucreze.
SALA DE JUDECATĂ
Deci afirmația lui Whitford că era înconjurat de indieni Salish
și că s-a apărat de atacuri motivate de ură
nu a fost un argument prea convingător.
Nu a existat niciun motiv.
L-am condamnat pe Whitford la 60 de ani de închisoare,
cu executarea a cel puțin 25 de ani
înainte de a fi eligibil pentru eliberare condiționată.
Mi s-a părut o sentință corectă.
Și în cazul lui John Pierre, consecințele au fost destul de serioase.
În opinia mea, n-ar fi trebuit să fiu condamnat.
Ar fi trebuit să plec liber din sala de judecată.
A fost legitimă apărare.
Nu le-a plăcut faptul că am vorbit despre tribul Blackfeet.
I-a motivat ura față de naționalitatea mea,
ei fiind indieni Kootenai,
iar eu fiind din tribul Blackfeet.
Despre asta e vorba.
Ei bine, e îngrijorător să-l aud vorbind așa.
Înseamnă că, în opinia lui, el nu a greșit cu nimic.
Mulți, chiar și oamenii cinstiți,
recreează un eveniment în minte, adesea în mod inconștient,
astfel încât acesta să corespundă nevoilor lor psihologice.
Bănuiesc că așa ceva s-a întâmplat.
Dl Whitford și prietenul cu care călătorea
băuseră vreo 30 de beri înainte să ajungă la petrecere.
Își putea el aminti în mod clar
emoțiile sau motivele lui sau de ce a făcut ceva?
Mi se pare îndoielnic.
Din câte înțeleg
din comportamentul dlui Whitford la închisoare,
el nu s-a schimbat.
Spre binele lui, sper să se schimbe cândva,
fiindcă altfel, o să-și petreacă restul vieții închis.
Dacă l-aș întreba ceva, ar fi asta:
„După toate astea, n-ai învățat nimic?
N-ai învățat nimic din această tragedie?”
A ucis un om, și nu pare să-l deranjeze acest lucru.
Îi pare rău doar pentru el.
WHITFORD CONTINUĂ SĂ SUSȚINĂ CĂ A ACȚIONAT ÎN LEGITIMĂ APĂRARE
ȘI CĂ A FOST VICTIMA UNEI AGRESIUNI BAZATE PE URĂ.
Subtitrarea: Dan Ilioiu