De prøvde å få det til å se ut som at jeg hadde drept en fyr skruppelløst.
Det var ikke det som skjedde. Jeg er offer for hatkriminalitet.
MER ENN 12 000 FORBRYTELSER KNYTTA TIL HATKRIMINALITET BLIR BEGÅTT I USA HVERT ÅR
URINNVÅNERE HAR DOBBELT SÅ HØY SANNSYNLIGHET FOR Å BLI UTSATT FOR VOLD
I FORHOLD TIL ANDRE INNBYGGERE I USA
Jeg ble knust da jeg fikk vite at han døde.
Han var jo en bror, han var jo også urinnvåner, ikke sant.
Det blir som å drepe en biologisk bror. Sånn føltes det.
DETTE ER HISTORIEN TIL INNSATT #3015941
Alle mennesker kan bli farlige.
Folk sier at du er et uhyre.
Jeg sier ikke at jeg er uskyldig.
Jeg drepte nettopp en fyr med overlegg.
DELSTATSFENGSEL
I 2013 BLE MAKUEEYAPEE WHITFORD TILTALT FOR OVERLAGT DRAP
ETTER AT JOHN PIERRE JR. DØDE ETTER Å HA BLITT KNIVSTUKKET
KUN FOR INNSATTE - VISITASJON
Jeg ble født i Montana i 1980, den 13. november 1980.
De tok meg med tilbake i pappeske til Blackfeet-reservatet
siden vi ikke hadde råd til bilsete eller noe, ikke sant.
Alle tror at USA er et rikt land.
De forstår ikke at urinnvånerreservatene er som u-land.
Min bestefar var høvding Running Crane,
den siste høvdingen for Blackfeet-stammen.
Pappa var fullblodsindianer.
Det var en del av arven jeg vokste opp med.
Men på mors side er alle hvite.
Barndommen min var som en berg-og-dal-bane.
WHITFORDS FORELDRE BLE SKILT DA HAN VAR MINDRE ENN ETT ÅR GAMMEL
HAN BLE OPPFOSTRA AV MORA,
OG TILBRAKTE MYE AV BARNDOMMEN UTENFOR URINNVÅNERRESERVATENE
Mora mi fikk sju barn, og alle kommer fra ulike fedre.
Hun flytta fra sted til sted over hele landet.
Jeg har bodd i Montana, i Idaho,
Washington, California, Oregon og hele det nordvestlige USA.
Jeg hadde det best i barndommen da jeg var rundt åtte
og vi bodde i Idaho med stefaren min.
Han bodde på ranch.
Vi reparerte gjerder sammen og alt sånt. Jagde vekk prærieulver.
Men så begynte han å slå mamma, og til slutt reiste mamma videre.
Jeg hoppa av berg-og-dal-banen med mora mi
og flytta inn hos onklene mine.
TIDLIG I TENÅRA FLYTTA WHITFORD TIL TACOMA I WASHINGTON
FOR Å BO MED SLEKTNINGER FRA FARSSIDEN
Det var heftig.
Østsiden av Tacoma var den verste delen av delstaten Washington.
Der ble flest drap begått, og det var massevis av gjengvold der.
Jeg var vel del av den kriminelle livsstilen, da.
Onklene mine jobba fulltid og brydde seg ikke om at jeg gjorde det jeg gjorde.
Jeg våkna og gikk fra hus til hus, og gjorde bare kriminelle handlinger.
DA WHITFORD BLE 18, FIKK HAN EN PENGESUM FRA BLACKFOOT-STAMMEN
Jeg fikk penger til 18-årsdagen og kjøpte meg bil og alt sånt.
Så begynte jeg å bruke penger, drakk, ble høy og sånn. Bare festa.
Og så ble jeg blakk.
Da visste jeg ikke hva annet jeg kunne gjøre.
Jeg rana et hotell. Og det er litt artig.
Jeg fikk ikke noe utbytte. Det var ei gammel dame.
Jeg ville ikke rane den dama.
Men jeg hadde alt gått inn med pistol,
som jeg retta mot henne. Jeg så på henne, og tenkte: "Dette gjør jeg ikke."
WHITFORD DRO FRA HOTELLET,
MEN BLE FORFULGT AV POLITIET OG ARRESTERT ETTER EN BILJAKT
Jeg ble dømt for forsettlig ran, tre tilfeller av uaktsomt overfall,
ran og omgang med dødelig våpen,
siden de tre tilfellene av uaktsomt overfall
var for å ha kjørt bilene av veien.
I DESEMBER 1998 BLE WHITFORD DØMT TIL 10 ÅRS FENGSEL
DA VAR HAN 18 ÅR GAMMEL
Pappa sa: "Se på fengselet som en universitetstid."
Det var det jeg gjorde. Jeg studerte ræva av meg.
Jeg hadde ikke noe særlig skolegang,
siden jeg i bunn og grunn droppa ut i sjuende.
Men så tok jeg bok etter bok. Og sånn ble jeg så god til å skrive.
SEKS MÅNEDER UT I STRAFFEN FIKK WHITFORD GENERELL STUDIEKOMPETANSE
OG BLE MED I EN GRUPPE FOR URINNVÅNERE I FENGSEL
DET VAR FØRSTE GANG HAN KNYTTA SEG TIL HERKOMSTEN SIN
Da jeg kom til fengselet, var jeg den yngste der.
Brødrene så det, så de begynte å lære meg
om vår tradisjonelle livsstil.
Det het "the Indians of All Tribes".
Alt handla om urfolkstolthet.
Noe av det første de gjorde, var å gi meg ei tromme, slik at jeg ble trommebærer.
Det er folkets hjerteslag.
Da fant jeg meg selv.
ETTER 10 ÅR I FENGSEL KOM WHITFORD UT SOM 28-ÅRING
HAN SLO SEG NED I BLACKFEET-RESERVATET I MONTANA
Fra da begynte det å gå veldig bra med meg i livet.
Før det hadde gått to måneder, møtte jeg mora til ungen min. Vi fant tonen.
En måned etter det gikk hun gravid med sønnen vår.
Og så fikk jeg dattera mi ti måneder etter at sønnen min ble født.
Det var fantastisk. Barna mine var min lykke og store stolthet.
Nå studerte jeg på fulltid.
Jeg gjorde det bra, hadde 4 i karaktersnitt.
Utmerka meg som en av de beste elevene på Blackfeet-universitetet.
Ville ta doktorgrad i emnet amerikansk urfolk og urfolkslov.
Særlig innen avtalerettigheter og kasinorettigheter.
WHITFORDS AMBISJON VAR Å KJEMPE FOR
URFOLKSRETTIGHETER FOR FOLK FRA ALLE STAMMER
Jeg lever som Blackfeet-stammen.
Men jeg tror også at vi kan samle folket vårt.
Jeg kan ulike sanger fra ulike stammer. Jeg synger alles sanger.
Mens for andre handler det om "deres stamme mot vår stamme".
Eller "denne stammen mot denne."
Det bør heller handle om samhold mellom folk, ikke splittelse.
Og stammekulturen var noe av det som spilte inn med tanke på dette drapet.
WHITFORD HADDE EN NÆR VENN FRA BLACKFEET-RESERVATET
SOM VAR GIFT MED EI KVINNE FRA SALISH-STAMMEN
Vennen min, Adrian After Buffalo, hadde problemer med kona si.
Han ville finne tilbake til kona.
Hun var i Polson i Montana.
Han lette etter skyss. Jeg sa at jeg kunne kjøre ham,
sånn at han fant kona og barna.
Vi satte kursen ditover.
POLSON LIGGER I FLATHEAD-RESERVATET,
SOM HUSER SALISH- OG KOOTENAI-STAMMENE
Vi leide hotellrom og sånt. Jeg kjøpte en 30-pakning med Budweiser.
Jeg sa: "Du kan kjøre, så slapper jeg bare av." Da gjorde vi det sånn.
Vi kjørte rundt fra sted til sted. Sjekka inne i noen av barene.
ÅPEN
Rett før stengetid ble vi invitert på et nachspiel.
Vi kom til nachspielet, og da sa jeg:
"Rygg opp dit, så åpner vi bagasjerommet og hører på musikk."
Jeg hadde det fint.
Men festen foregikk mer inne enn ute.
Derfor tenkte jeg at vi kunne gå inn.
Da jeg kom inn, prøvde jeg meg med en vits for å bryte isen, for faen.
Jeg sa: "Hvor er Blackfeet-gjengen?" Så så jeg meg rundt, sånn.
Dette var jo Flathead-reservatet, ikke Blackfeet-reservatet.
Jeg tenkte at det var en morsom måte å presentere meg for gruppa på.
En fyr, en ungdom som sto ved meg...
Han så på meg og sa: "Pokker. Jævler som deg
blir angrepet for å snakke sånn her."
Disse folka hadde problemer med Blackfeet-, Salish- og Kootenaistammene
og rivalisering som går helt tilbake til 1800-tallet.
Men det visste jo ikke jeg noe om.
Jeg visste ikke at det var noe mellom Salish- og Kootenaistammene.
Jeg ble forbløffa.
Her sto jeg i et hus ved siden av en gruppe mennesker
som jeg ikke kjente, og så snakka han om å angripe meg?
Jeg sa ikke engang noe jeg selv ville ha oppfatta
som nedsettende på noe vis.
En ting jeg lærte i fengsel, er at man ikke skal vise frykt.
Ikke vis frykt, for når du viser frykt, så kommer de til å angripe deg.
Jeg hadde kniv, for det er den viktigste beskyttelsen man har i reservatene.
Jeg tok opp kniven og sa: "Hvis noen prøver å angripe meg,
så forsvarer jeg meg."
En annen fyr snudde seg rundt og sa: "Alle her har kniv, vet du."
Han tok ut sin kniv, og den var sånn. Det var bare bladet.
Jeg så på dem og tenkte...
"Greit. Alle har kniver. Ro deg ned."
Så snudde jeg og gikk ut.
Jeg pusta dypt inn da jeg var ute, og tenkte: "OK, nå er du ute.
Nå går det bra."
Så kom denne fyren, John Pierre jr., ut av mørket
og rett opp til meg, som om han ville slåss.
Han sa: "Vet du hva?
Blackfeet og Salish/Kootenai er erkefiender."
Jeg sa: "Samme det. For meg handla det om urfolkstolthet.
Det er jeg ikke opptatt av." Da så han bare på meg.
Jeg begynte å gå mot bilen.
Og så kom en hel gjeng ut...
...og omringa meg.
John Pierre jr. gikk etter meg.
Og da langa jeg ut og knivstakk ham.
ETTER AT WHITFORD KNIVSTAKK JOHN PIERRE JR.,
SATTE HAN OG VENNEN SEG INN I BILEN OG RØMTE FRA STEDET
Det var selvforsvar mot hatkriminalitet.
Jeg knivstakk fyren én gang. Det var alt.
Jeg visste at de hadde kniver på seg.
Jeg trodde at de ville angripe meg.
Hvorfor gikk de etter meg? Fordi jeg var fra Blackfeet-stammen.
Det er hatkriminalitet.
Det er det dette handler om.
BARE MINUTTER ETTER AT WHITFORD RØMTE, KOM POLITIET TIL ÅSTEDET
Jeg var ute på patrulje.
En annen betjent og jeg ble sendt ut
etter meldinger om festbråk.
Jeg skulle be dem om å roe seg ned.
Vi var vel to eller tre kvartaler unna,
og fikk høre at noen hadde blitt knivstukket.
Her er det.
Unge menn og kvinner løp fra åstedet ned oppkjørselen,
de løp rundt kjøretøyene våre.
Idet jeg kom nærmere, så jeg folk stå rundt en mann som satt på bakken.
Det var John Pierre.
Jeg hadde kjent ham lenge, kjent familien lenge.
Da jeg gikk bort og prata med John,
så svarte han meg ikke.
Han var vel allerede i en slags sjokktilstand.
Den lille mengden blod som kom gjennom skjorta hans
fikk meg til å tro at han hadde betydelige indre blødninger.
Jeg snakka med ham helt til... han mista bevisstheten.
Vi la ham ned, sjekka pulsen og påbegynte HLR.
JOHN PIERRE JR. HADDE FÅTT SKADER PÅ HOVEDPULSÅREN OG LUNGEPULSÅREN
OG DØDE I LØPET AV MINUTTER
HAN BLE 26 ÅR GAMMEL
Vi står overfor mange fæle ting,
og det er alltid tøft
når noen fra lokalsamfunnet dør på slikt meningsløst vis.
VITNER GA POLITIET EN BESKRIVELSE AV WHITFORDS BIL
BARE TIMER ETTER KNIVSTIKKINGA BLE BILEN FUNNET PÅ ET LOKALT MOTELL
Vi omringa motellet.
Vi banka på døra, og den som kom ut, var Mr. Whitford.
Rommet var ganske rotete.
Søppel på gulvet. Pledd på gulvet.
Først nekta han for å ha vært på festen.
Så innrømte han at han hadde vært der, men benekta å ha vært del av en krangel.
Hva prøver de vi prater med å dekke over når de endrer forklaring?
Hvorfor? Gjennomsnittsmennesket har intet å skjule.
Men det er sånn noen gjør det når de prøver å komme seg ut av ei knipe.
Politiet kom opp på rommet mitt, og jeg prøvde å lure dem. Skjønner?
Jeg er den første til å innrømme at jeg var så redd at jeg knapt klarte å si noe.
Det er en del av oppdragelsen min. Ikke snakk med politiet. Ikke si noe.
Ikke sant? Mistilliten vår til politiet stikker dypt.
Onkelen min, David, ble skutt og drept av Tacoma-politiet.
Vi stoler ikke på politiet for fem øre.
Selv om noen et annet sted
hadde blitt dårlig behandla av politiet,
rettferdiggjør ikke det å ikke stole på at vi gjør jobben vår.
Det var nok motivasjonen hans.
Å lyve for å prøve å unnslippe følgene av handlingene hans den kvelden.
Slik jeg så det, viste han ingen anger for det han gjorde.
Han var ikke fornøyd med å bli tatt,
og han ville ikke bli stilt til ansvar for det han hadde gjort.
I DESEMBER 2014 MØTTE WHITFORD I RETTEN TILTALT FOR FORSETTLIG DRAP
Påtalemyndighetens versjon
var at Whitford var den eneste angriperen den kvelden.
Men dette hang virkelig ikke på greip.
Uansett om det var berettiga eller ei, så må det jo være to parter
i en krangel eller slåsskamp.
De må ha hatt noe med hverandre å gjøre.
Derfor syntes jeg selv at Maks forklaring var troverdig.
Jeg heter Jennifer Streano, og jeg var Mr. Whitfords forsvarer.
22.12 2014, ETTER 6 DAGER I RETTEN,
BLE WHITFORD FUNNET SKYLDIG I DRAP
HAN BLE DØMT TIL 60 ÅRS FENGSEL
Du kan søke om prøveløslatelse etter en fjerdedel av soninga.
Han fikk en dom på 60 år,
noe som betyr at han burde kunne vurderes for prøveløslatelse etter 15 år.
Men dommeren satte et forbehold om 25 år før prøvetid,
noe som i realiteten ga ham en dom på 100 år.
Det er et brutalt resultat.
Alt han jobba hele sitt voksne liv med å ta igjen, ble nå borte.
Bare på grunn av en avgjørelse tatt på to til tre sekund.
Det er hjerteskjærende.
Juridisk sett begikk Mak et drap. Det er det ingen tvil om.
Jeg er sikker på at han angrer.
Et liv gikk tapt, og det er den største tragedien.
Men det er juridisk sett lovlig å begå drap hvis du frykter for livet.
Så det er det alt koker ned til.
Tok Mak den raske avgjørelsen fordi han frykta for livet sitt,
var sint eller defensiv,
eller overreagerte han bare?
Det er fullt forståelig at Mak reagerte
impulsivt under slike omstendigheter.
Han hadde hatt en ganske tøff oppvekst.
Traumene hans spilte nok inn i reaksjonsmønsteret hans del kvelden.
Noen ganger er vold så sjokkerende
at jeg tror det bare overskygger alt det gode som fins.
Etter at Mak kom ut av fengselet i Washington,
var han på vei i en fantastisk retning, for å være ærlig.
Han gjorde alt han kunne for å gjøre livet stabilt
og virkelig kjempe for urinnvånernes sak.
Det var veldig viktig for ham. Det var veldig stort.
For meg er det en tragedie at det ikke ordna seg.
Men jeg tror at Mak reagerte
på den eneste måten han visste om der og da.
Jeg heter Amie og er Makueeyapees søster.
Maks far var fra Blackfeet-stammen, mens faren min er Cherokee.
Men så har vi samme mor.
Hun kom fra en skikkelig dårlig miljø og hadde hatt en tøff oppvekst.
Hun fikk barn da hun var veldig ung, 12 år.
Hun var 16 da hun fikk meg.
MAKUEEYAPEES MOR
BLE TVUNGET TIL Å ADOPTERE VEKK AMIE DA HUN VAR TO ÅR GAMMEL
På den tida kunne styresmaktene gripe inn og ta barn,
det var helt lovlig.
Mora vår ble helt knust av at vi ble adoptert bort.
Hun kom seg aldri etter det.
Det etterlot et tomrom hun ikke klarte å fylle.
Ingenting var stabilt eller normalt.
Det var ikke til å unngå at hun tok forferdelige valg med tanke på menn.
Det var mye alkohol, dop,
fysisk og verbal mishandling.
Det vokste Mak opp med.
Mitt første møte med vold var da jeg var tre år gammel.
Det bodde to barn over gata,
og vi lekte alltid sammen i sølepyttene og sånt.
Det er tøft.
Det er vanskelig å snakke om.
Det ble til slutt et oppgjør med naboen vår,
som jeg antar må ha hatt en affære med mora mi, som jeg ikke visste om.
Hun tok med meg og søstera mi. Det ble en krangel inne i huset.
Da skjøt han kona si fem ganger i brystet med en .357 Magnum.
Kvinnen døde i min mors armer.
Jeg husker ikke hvor det ble av ham, men da politiet tok ham,
skjøt han begge barna i magen, slik at begge døde,
og så skjøt han seg selv i hodet. Skjøt seg i hodet.
Og...
Jeg klarte ikke annet enn å holde fast i søstera mi for å beskytte henne. Og...
Jeg kan fortelle om annen vold,
men det var sånn livet mitt begynte.
Det er veldig sterkt minne.
Jeg føler med Mak som barn, for det han gjennomgikk,
må ha vært helt grufullt.
Han har helt siden han var veldig liten måtte forholde seg til
at disse mennene kunne drepe.
Det var nok en lærepenge for livet, som han aldri har glemt.
Det taler helt klart for
hvorfor han reagerte så voldelig
i en situasjon der han følte at han var i trøbbel.
Noen prøver å skade deg,
og så går du rett i barndommen igjen og prøver å beskytte deg selv.
Pierre-familien er i sin fulle rett til å være sint på Mak.
John Pierre skulle aldri ha dødd.
Men jeg tror ikke at Mak drepte ham med vilje.
Jeg tror han bare ville komme seg vekk før han ble skada selv.
FLATHEAD-RESERVATET
Sånn, ja.
- Sånn? Jepp. Inn der. - Der, ja!
Bra. Da kan du gravlegge ham. Klar? Kjør.
JOHN PIERRE JUNIORS FAMILIE TAKKA NEI TIL Å DELTA I DENNE FILMEN
Veldig stilig, kompis. Ja.
MAGNUS HARLOW VAR VENN AV JOHN PIERRE JR.
HAN VAR PÅ FESTEN DEN KVELDEN HAN DØDE
Jeg kom vel til festen rundt klokka tre på morgenen.
Alle festa utendørs.
Alle lo.
På vei inn i huset traff jeg på Whitford.
MAGNUS KJENTE IKKE WHITFORD,
MEN DE SNAKKA KORT SAMMEN
Whitford var litt anspent.
Blackfoot-reservatet og dette reservatet
er to helt ulike...
deler land.
Er det fortsatt mistillit mellom de to stammene våre?
Ja.
Vi begynte å prate, og så sa han: "Kjenner du alle de som er her?"
Da sa jeg: "Jepp, jeg kjenner alle."
Ut av det blå stopper han opp midt i samtalen vår
og bestemmer seg for å dele med meg at han føler seg trua.
Det var som å skru på en bryter.
Han sier...
Så tar han ut en kniv av lomma, en skrellekniv,
som har hvit tape og industritape rundt skaftet.
Og så sa han: "Den her er til enhver som prøver å prate dritt eller yppe."
"Legg den bort", sa jeg.
"Alle her er venner og familie. Det er bare bra folk her."
Gud vet hva som for gjennom hodet på ham, ikke sant.
Han så ut som en som hadde sett litt av hvert.
GANSKE SNART GIKK MAGNUS OG WHITFORD UT AV HUSET
OG SLUTTA SEG TIL EI GRUPPE MED BL.A. WHITFORDS VENN, ADRIAN AFTER BUFFALO
OG JOHN PIERRE JR.
Vi begynte å prate sammen.
Whitford eller Adrian sa piikani.
Jeg husker at det var som et knyttneveslag i fjeset for John.
Piikani betyr "bror" på Blackfeet-språket.
Så sa John:
"Dere er Blackfeet, altså?"
"Ja", sa han. Da sa John: "Jeg er Kootenai."
Kootenai og Blackfeet har vært svorne fiender i hundrevis av år.
John prøvde vel på sett og vis å etablere dominans.
"Dette er mitt reservat, ikke sant,
og hvis du får problemer eller noe, så tar vi oss av det."
Folk slåss jo. Folk får juling.
Det første jeg tenkte, var: "Ikke la dette utvikle seg mer."
Jeg prøvde å avdramatisere det.
"Det er hundrevis av år siden, mann. Tidene har forandra seg."
DA HAN TRODDE AT HAN HADDE ROA GEMYTTENE, GIKK MAGNUS INN IGJEN
Jeg var der inne i halvannet minutt, kanskje to minutter.
Vennen min kom løpende inn og sa: "De knivstakk John!
De knivstakk John! Kom dere ut med en gang!
Da løp jeg ut.
John lå på bakken. Han responderte ikke på noe.
Han pusta fortsatt. Og...
Det var ingenting vi kunne gjøre.
John tydde til nevekamp.
Han ønska vel seg en liten slåsskamp eller noe sånt.
Men han fortjente ikke å dø.
John var en familiemann.
Tok seg av de to sønnene.
De var midtpunktet i livet hans.
Han skulle fortsatt ha vært her, vært med familien og dem han var glad i.
Men det får han ikke.
Jeg tror at Whitford var paranoid.
Jeg traff ham bare i 15 minutter, og han tok fra mange en venn,
bror, far og onkel.
Jeg kunne ikke brydd meg mindre om Whitford.
TINGRETT
ETTER Å HA BLITT ARRESTERT
TILBRAKTE WHITFORD MER ENN 18 MD. I LAKE COUNTY-FENGSELET I PÅVENTE AV RETTSSAK
Jeg tror at Mr. Whitford selv tror at han ikke gjør noe galt.
At alle andre er ute etter å ta ham eller skade ham.
Det har vært hardkodet i hjernen hans siden han var liten.
Jeg er en av fengselslederne
for Lake County-sheriffen i Polson i Montana.
Jeg var en av de overordnede i fengselet da Mr. Whitford satt her.
Mr. Whitford kunne være voldelig, og det var han ofte også.
Fikk han det ikke som han ville, tydde han umiddelbart til vold.
Vi visste aldri når vi plutselig måtte slåss med fyren og rulla rundt på gulvet,
og når han samarbeida.
Han var på en måte en bølle.
Han gikk etter de mindre, svakere karene
og erta dem helt til de eksploderte.
Så skada han dem, eller prøvde å skade dem. Men det var aldri hans feil.
"De gjorde det. De begynte. Det var deres feil."
Selv om det var han som yppa og provoserte.
Han sa alltid at han var Blackfeet.
Og at vi var i Salish/Kootenai-reservatet.
Han gikk øyeblikkelig i forsvar uansett hvem det gjaldt.
Han valgte å tro at han ble undertrykt og mobba,
og da ble reaksjonen å slåss.
Sånn var Mr. Whitford.
FIRE MÅNEDER ETTER DET FØRSTE INTERVJUET
BLE MAKUEEYAPEE WHITFORD NEKTET TILLATELSE TIL Å DELTA I ET INTERVJU TIL
HAN HADDE BLITT SATT I DISIPLINÆRISOLAT
PÅ GRUNN AV STADIGE ADFERDSPROBLEMER
Whitford sa at han var offer for hatkriminalitet.
Men det var ikke mye som kunne støtte hans versjon av hendelsen.
Alle de andre vitnene, alle bevisene og så videre,
pekte i helt motsatt retning enn hans påstand om selvforsvar.
JAMES MANLEY VAR DOMMEREN SOM LEDET WHITFORDS RETTSSAK
OG AVGJORDE STRAFFEUTMÅLINGA HANS
Blackfeet og Salish hadde historisk sett vært i krig,
men det var for 170 år siden.
Selv om det fortsatt noen ganger kan være konkurranse eller spenning,
så har de begynt å gifte seg med hverandre og være sammen,
og mange Blackfeet kommer hit for å studere eller jobbe her.
RETTSSAL
Whitfords påstand om at han var omringet av Salish-folk,
og det derfor var hatkriminalitet han måtte forsvare seg mot,
var ikke særlig overbevisende.
Det lå ingen grunn bak dette.
Jeg dømte Whitford til 60 års fengsel
med minimumstid på 25 år før han kunne vurderes for prøveløslatelse.
Jeg mente at det var en rettferdig dom.
Følgene var jo ganske store for John Pierre også.
Jeg burde aldri ha fått noen dom.
Jeg skulle ha gått ut som en fri mann. Dette var selvforsvar.
De likte ikke at jeg hadde nevnt noe om å være Blackfeet.
Det er hatkriminalitet på grunn av min nasjonalitet.
Deres nasjonalitet som Kootenai, og min nasjonalitet som Blackfeet.
Det er det dette handler om.
Det er urovekkende å høre ham snakke sånn,
for slik han ser det, så gjorde han ikke noe galt.
De flest, selv ærlige folk,
gjenskaper en hendelse i hodet, ofte ubevisst,
slik at den passer til de psykologiske behovene de har.
Jeg mistenker at noe av det handla om akkurat det.
Mr. Whitford og kompisen han kjørte med
hadde drukket noe sånt som 30 øl før de kom på festen.
At han nøyaktig kan huske akkurat hva han følte eller hvorfor han gjorde ting,
det anser jeg som tvilsomt.
Slik jeg har forstått det, har ikke Mr. Whitfords oppførsel i fengselet
endra seg senere heller.
For hans del håper jeg at han forandrer seg,
for ellers vil han nok tilbringe resten av livet i fengsel.
Hadde jeg kunnet spørre ham om én ting, hadde det vært:
"Har du ikke lært noe av alt dette?
Har du ikke lært noen ting av denne tragedien?"
Han drepte et annet menneske, og det plager ham ikke nevneverdig.
Han syns bare synd på seg selv.
WHITFORD FASTHOLDER AT HAN HANDLA I SELVFORSVAR
OG BLE UTSATT FOR HATKRIMINALITET
Tekst: Fredrik Island Gustavsen