Megpróbálták rám húzni, hogy hidegvérrel megöltem egy embert.
De nem így történt. Gyűlölet-bűncselekmény áldozata vagyok.
ÉVENTE TÖBB MINT 12 000 GYŰLÖLET-BŰNCSELEKMÉNYT
KÖVETNEK EL AZ EGYESÜLT ÁLLAMOKBAN
AZ AMERIKAI ŐSLAKOSOK KÉTSZER GYAKRABBAN VÁLNAK
ERŐSZAKOS BŰNCSELEKMÉNY ÁLDOZATAIVÁ
MINT MÁS AMERIKAI ÁLLAMPOLGÁROK
Mikor megtudtam, hogy meghalt, összetörtem.
Hiszen egy indián testvérem veszett oda.
Mintha az édestestvéremet öltem volna meg. Így éreztem.
EZ A 3015941-ES SZÁMÚ ELÍTÉLT TÖRTÉNETE
Szerintem bárkiből lehet gyilkos.
Az emberek szörnyetegnek neveznek.
Nem állítom, hogy ártatlan vagyok.
Hidegvérrel megöltem egy embert.
GYILKOS VAGYOK
BRUTÁLIS ÍTÉLET
MONTANAI ÁLLAMI BÖRTÖN
MAKUEEYAPEE WHITFORDOT 2013-BAN SZÁNDÉKOS EMBERÖLÉSSEL VÁDOLTÁK MEG
MIUTÁN HALÁLRA KÉSELTE JOHN PIERRE JR.-T
Montanában születtem.
1980. november 13-án.
Kartondobozban hoztak haza a feketelábú rezervátumba,
mert még gyerekülésre sem volt pénzünk.
Amerikát mindenki gazdag országnak tartja,
miközben az indián rezervátumokban harmadik világbeli állapotok uralkodnak.
A nagyapám Futó Daru törzsfőnök volt,
a feketelábú indiánok utolsó törzsfőnöke.
Apám tisztavérű indián volt.
Ez az örökség is hatott rám gyermekkoromban.
Anyám oldaláról mindenki fehér.
A gyerekkorom valóságos hullámvasút volt.
WHITFORD MÉG EGYÉVES SEM VOLT, AMIKOR A SZÜLEI ELVÁLTAK
EZT KÖVETŐEN AZ ÉDESANYJÁHOZ KERÜLT
ÉS GYERMEKKORA NAGY RÉSZÉT A REZERVÁTUMTÓL TÁVOL TÖLTÖTTE
Anyámnak hét gyereke volt. Mind más-más apától.
Városról városra vándorolt, mindenfelé az országban.
Laktam Montanában, Idahóban,
Washingtonban, Kaliforniában, Oregonban
és mindenfelé Északnyugaton.
Nyolcéves koromban volt életem legboldogabb időszaka,
amikor Idahóban éltünk a mostohaapámmal.
Egy farmon élt.
Együtt dolgoztunk a kerítésen meg ilyenek.
Hajkurásztuk a kojotokat.
De egy idő után verte anyámat, úgyhogy anyám végül odébbállt.
Én pedig lepattantam a hullámvasútról, és a nagybátyámékhoz költöztem.
WHITFORD KORAI TINÉDZSERÉVEIT
A WASHINGTON ÁLLAMBELI TACOMÁBAN TÖLTÖTTE
APAI ÁGI ROKONAINÁL
Durva volt.
Tacoma keleti oldala volt a legzűrösebb hely Washington államban.
Ott volt a legtöbb gyilkosság.
Bűnbandák garázdálkodtak.
És engem is beszippantott a környezet.
A nagybátyáim egész nap dolgoztak, és nemigen foglalkoztak velem.
Ide-oda csapódtam, házról házra jártam,
és mindenhol ment a bűnözés.
AMIKOR WHITFORD BETÖLTÖTTE A 18-AT KAPOTT EGY ÖSSZEGET A FEKETELÁBÚ TÖRZSTŐL
Mikor megkaptam ezt az összeget, autót vettem belőle, ilyeneket.
Szórtam a pénzt,
ittam, füveztem, buliztam,
amíg el nem el nem vertem az összeset.
Aztán...
meg voltam lőve.
Úgyhogy kiraboltam egy hotelt.
És elég vicces a sztori,
mert végül nem lett semmi az egészből.
Volt ott egy öregasszony,
gondoltam, őt fogom kirámolni.
Aztán elmentem hozzá, vittem pisztolyt is meg minden.
Ráfogtam a fegyvert, ránéztem... Mondom, én ezt nem csinálom.
WHITFORD ELMENEKÜLT A HOTELBŐL
DE A RENDŐRSÉG EGY AUTÓS ÜLDÖZÉS UTÁN LETARTÓZTATTA
Végül rablás lett a vád,
háromrendbeli garázdaság, rendőrség elől való menekülés,
súlyosbítás a pisztoly miatt.
A háromrendbeli garázdaság mind azért,
mert leszorítottam a kocsikat az útról.
1998. DECEMBERÉBEN WHITFORDOT TÍZ ÉV BÖRTÖNRE ÍTÉLTÉK
EKKOR 18 ÉVES VOLT
Apám azt mondta, fogjam fel úgy a börtönt, mint egy egyetemet.
És pontosan ezt tettem, tanultam, mint az őrült.
Akkor még teljesen iskolázatlan voltam,
mert hetedikben kihullottam a suliból.
De bent faltam a könyveket,
ezért tanultam meg jól írni.
WHITFORD HAT HÓNAP ALATT MEGSZEREZTE AZ ÉRETTSÉGIT A BÖRTÖNBEN
BEVETTÉK EGY ŐSLAKOS ELÍTÉLTEKBŐL ÁLLÓ CSOPORTBA,
AHOL ELŐSZÖR NYÍLT ALKALMA MEGISMERKEDNI ŐSEI ÖRÖKSÉGÉVEL
Mikor bekerültem a böribe, én voltam a legfiatalabb.
A testvéreim felkaroltak, és elkezdtek tanítgatni
az őseink hagyományaira.
Ez volt a „Minden törzs indiánjai”.
Büszke őslakosok voltak.
Először is kaptam egy dobot, és én lettem a dob hordozója.
Ez volt a népünk szívverése.
És megtaláltam önmagam.
WHITFORD 28 ÉVESEN SZABADULT, MIUTÁN LETÖLTÖTTE 10 ÉVES BÜNTETÉSÉT
EZUTÁN EGY MONTANAI FEKETELÁBÚ REZERVÁTUMBAN TELEPEDETT LE
Onnantól kezdve egész jól alakult az életem.
Két hónapra rá megismertem a gyermekem anyját,
akivel nagyon egymásra találtunk.
Egy hónap múlva terhes lett a fiunkkal,
őt pedig követte a lányunk, tíz hónappal a fiam születése után.
Boldog voltam.
Ők voltak a szemem fényei.
FEKETELÁBÚ KÖZÖSSÉGI EGYETEM
Beiratkoztam az egyetemre,
és remekül ment, kitűnő eredménnyel végeztem.
Még dékáni kitüntetést is kaptam.
Őslakos jogból akartam írni a PhD-met őslakos amerikai szakon.
Konkrétabban szerződéses jogok, kaszinókoncesszió, ilyesmi.
WHITFORD ARRA KÉSZÜLT,
HOGY AZ ÖSSZES AMERIKAI ŐSLAKOS JOGAIÉRT FOG HARCOLNI
A feketelábú életmód szerint éltem.
De hiszek a törzsek egységében.
Egy csomó dalt ismerek más törzsektől.
Éneklem az ő dalaikat is.
Míg másoknak az egész a törzsek közötti ellentétekről szól,
„az én törzsem a tiéd ellen”,
szerintem összetartozásra van szükség, nem pedig széthúzásra.
Ez az ellenségeskedés az oka, hogy ez a gyilkosság megtörtént.
WHITFORDNAK VOLT EGY KÖZELI BARÁTJA A FEKETELÁBÚ REZERVÁTUMBÓL,
AKI EGY SZELIS TÖRZSBŐL SZÁRMAZÓ NŐT VETT FELESÉGÜL
Egy Adrian After Buffalo nevű barátom összeveszett a feleségével,
és szeretett volna kibékülni vele.
A nő a montanai Polsonba ment.
Adrian fuvart keresett, és felajánlottam, hogy elviszem,
hogy megkeresse a családját.
Így is lett.
POLSON A FLETHED INDIÁN REZERVÁTUMBAN TALÁLHATÓ,
SZELIS ÉS KUTENÁJ TÖRZSEK LAKJÁK
Kivettünk egy hotelszobát.
Vettem 30 doboz Budweisert.
Mondom, vezess te, addig én elleszek az anyósülésen.
Így is lett.
Furikáztunk a környéken, egyik helyről a másikra.
Benéztünk pár kocsmába.
Nem sokkal zárás előtt
meghívást kaptunk egy házibuliba.
Át is mentünk, ahol azt mondtam,
„Beállok hátra, kinyitom a csomagtartót, aztán hallgassunk valami zenét!”
Jól éreztem magam...
de nagyrészt bent zajlott a buli.
Mondom...
„Nézzünk be egy kicsit!”
Gondoltam, bedobok egy poént, hogy egy kicsit oldjam a feszkót.
„Hé, nem látok egy feketelábút sem!”
És körbekémleltem,
mert ugye a flethed rezervátumban voltunk,
nem a feketelábúaknál.
Ártalmatlan vicc volt, így akartam bemutatkozni a többieknek.
Mire egy mellettem álló srác...
rám nézett, és azt mondta:
„Baszki, ezek mi a faszt képzelnek?
Majd ha bebasszuk a fejüket, máskor nem ugatnak faszságokat.”
A szelisek és a kutenájok neheztelnek a feketelábúakra.
Van valami rivalizálás, ami az 1800-as évekre nyúlik vissza.
De erről én nem tudtam.
Hogy a szeliseknek meg a kutenájoknak ilyen paráik vannak.
És ösztönösen azt mondtam, na álljunk meg!
Itt vagyok egy házban egy rakás emberrel,
akiket nem is ismerek, és meg akarnak agyalni?
Semmi olyat nem mondtam,
amiről úgy gondoltam,
hogy bármennyire is sértő lenne.
A börtönben megtanultam, hogy tilos kimutatni a félelmet.
Mert abban a pillanatban, hogy látják a félelmet a szemedben,
neked ugranak.
Volt nálam kés,
mert ez a fő önvédelmi eszköz a rezervátumban.
Elővettem a késemet, és azt mondtam:
„Ha megpróbáltok nekem jönni,
meg fogom védem magam.”
Erre megszólalt egy másik fickó:
„Csak szólok, hogy mindenkinél van kés.”
És kést rántott.
Egy ekkorát. És ez csak a penge.
Végignéztem rajtuk, mondom...
Jó, szóval mindenkinél van kés. Nyugodjunk meg!
Aztán sarkon fordultam, és kisétáltam.
Kint egy kicsit fellélegeztem,
„Jó, kint vagyok.
Minden oké.”
Aztán ez a John Pierre Jr. előkerült a semmiből,
és egyenesen felém sétált, mintha belém akarna kötni.
Azt mondja, „Figyelj csak!
A feketelábúak és a szelis-kutenájok esküdt ellenségek.”
Mire én: „Engem nem zavar.
Én minden indiánt tisztelek.”
Mire ő végigmért,
és elindult a kocsim irányába.
Közben jó páran kijöttek a házból,
és körbevettek.
John Pierre Jr. nekem támadt.
Erre kést rántottam,
és megszúrtam.
MIUTÁN WHITFORD LESZÚRTA JOHN PIERRE JR.-T
A BARÁTJÁVAL BEÜLTEK AZ AUTÓBA, ÉS ELHAJTOTTAK
Gyűlölet-bűncselekmény volt, én csak védekeztem.
Egyszer megszúrtam a fickót, és ennyi.
Tudtam, hogy kés van náluk.
Ők meg rám akarták vetni magukat.
Vajon miért pécéztek ki maguknak?
Mert feketelábú vagyok. Ez gyűlölet-bűncselekmény.
Erről szólt az egész.
A RENDŐRSÉG PERCEKKEL AZUTÁN ÉRKEZETT, HOGY WHITFORDÉK ELMENEKÜLTEK
Aznap szolgálatban voltam.
Engem és egy kollégámat
egy hangosan bulizó társasághoz riasztottak,
hogy csendesítsük le őket.
Úgy két-három utcára lehettünk a címtől,
amikor ránk szóltak, hogy késelés történt.
Itt történt az eset.
Amikor megérkeztünk, fiatal férfiak és nők menekültek a helyszínről,
el az autónk mellett.
Közelebb lépve láttam, hogy egy társaság körbeáll egy férfit,
aki a földön ült.
Ő volt John Pierre.
Régóta ismertem őt is és a családját is.
Odamentem, és próbáltam beszélni vele,
de semmire sem válaszolt.
Addigra feltehetőleg sokkos állapotban volt.
A vér gyengén szivárgott a mellkasából,
amiből úgy sejtettem, hogy belső vérzése lehet.
Beszéltem hozzá, amíg el nem veszítette az eszméletét.
Lefektettük, ellenőriztük a pulzusát, és megkezdtük az újraélesztést.
JOHN PIERRE-NEK AZ AORTÁJA ÉS TÜDŐARTÉRIÁJA SÉRÜLT MEG,
ÉS PÁR PERC MÚLVA MEGHALT
MINDÖSSZE 26 ÉVES VOLT
Sok szörnyűséget láttam életemben,
de különösen megrázó egy ismerős értelmetlen halálával szembesülni.
A SZEMTANÚK LE TUDTÁK ÍRNI WHITFORD JÁRMŰVÉT A RENDŐRÖKNEK
ÉS PÁR ÓRA MÚLVA MEG IS TALÁLTÁK EGY HELYI MOTEL PARKOLÓJÁBAN
Körbevettük a motelt.
Bekopogtunk a motelszobába, és Whitford nyitott ajtót.
Óriási rendetlenség volt.
Mindenfelé szétszórva a szemét, a földön takarók.
Eleinte azt is tagadta, hogy ott volt a bulin.
Majd azt elismerte, hogy járt ott,
de azt állította, hogy semmi köze az összetűzéshez.
Amikor valaki kihallgatáskor megváltoztatja a sztoriját...
Vajon mit akar eltitkolni és miért? Ha ártatlan, nincs rejtegetnivalója.
Sokan viszont így reagálnak, hogy kivágják magukat a bajból.
A zsaruk kopogtattak az ajtómon, és meg akartam vezetni őket, érti?
Nem tagadom, rohadtul féltem attól, hogy bármit is mondjak nekik.
Ezt tanultam meg gyerekként.
„Ne beszélj a zsarukkal! Ne mondj semmit!”
Rendkívül bizalmatlanok vagyunk a rendőrökkel.
David bácsikámat a tacomai rendőrség lőtte agyon.
Nem véletlenül nem bízunk a zsarukban.
Pusztán azért, mert egy másik városban rossz tapasztalatai voltak a hatóságokkal,
még nincs oka kételkedni abban, hogy rendesen végezzük a munkánkat.
Szóval annyi lehetett a célja,
hogy hazugsággal próbálja megúszni,
hogy felelősségre vonják a tetteiért.
És nem látom, hogy bármit is megbánt volna.
Nem örült neki, hogy elkapták,
de nem volt hajlandó szembenézni a tettei következményeivel.
WHITFORDOT 2014 DECEMBERÉBEN ÁLLÍTOTTÁK BÍRÓSÁG ELÉ
SZÁNDÉKOS EMBERÖLÉS VÁDJÁVAL
A vád úgy tálalta az eseményeket,
mintha Whitford lett volna az egyetlen agresszor aznap éjjel.
De ez az érvelés egyszerűen nem állt össze.
Akár önvédelem volt, akár nem,
minden vitában vagy verekedésben legalább két résztvevő fél van.
Kellett hogy legyen valami előzménye.
Így, ami engem illett, hihetőnek tartom Mak verzióját.
A nevem Jennifer Streano, én voltam Mr. Whitford védőügyvédje.
HATNAPOS TÁRGYALÁS UTÁN, 2014. DECEMBER 22-ÉN
WHITFORDOT BŰNÖSNEK TALÁLTÁK GYILKOSSÁG VÁDJÁBAN
60 ÉV BÖRTÖNRE ÍTÉLTÉK
A büntetés negyedénél helyezhető feltételesen szabadlábra.
Ő 60 év letöltendőt kapott,
vagyis 15 év után válna jogosulttá.
De a bíró ezt 25 évre módosította,
ami annak felel meg, mintha 100 év börtönre ítélte volna.
Ez egy brutális ítélet.
Minden, amit felépített, hogy végre normális életet éljen,
egy csapásra összedőlt.
Egy két-három másodperc alatt meghozott döntés miatt.
Vérzik érte a szívem.
Amit Mak elkövetett, az jogilag emberölés.
Efelől semmi kétség.
Egész biztosan bánja azt a döntését.
Meghalt egy ember, és ez szörnyű tragédia.
De a jog megengedi az emberölést, ha az elkövető az életét félti,
és ebben az ügyben ez a központi kérdés.
Vajon Mak azért hozta ezt a döntést, mert halálos veszélyben érezte magát,
esetleg ingerült volt, gyengék voltak az idegei,
vagy csak túlreagálta a helyzetet?
Teljesen érthetőnek tartom, hogy Mak indulatosan reagált
az adott körülmények között.
Elég zűrös gyermekkora volt,
és az átélt trauma egyértelműen komoly szerepet játszott a viselkedésében.
Az erőszak annyira letaglóz minket,
hogy nehezen vesszük észre a mellette megbújó értékeket.
Onnantól kezdve, hogy Maket kiengedték Washingtonban,
szerintem csodálatos dolgokat vitt véghez.
Minden tőle telhetőt megtett, hogy sínre kerüljön az élete,
és aktív szerepet vállalt az őslakos amerikaiak védelmében.
Ez elképesztően fontos volt neki. Ez volt az élete.
És igazi tragédia, hogy nem jött össze neki.
Szerintem Maknek fogalma sem volt,
hogy reagálhatna másképp abban a szituációban.
Amie vagyok, Makueeyapee nővére.
Mak apja feketelábú volt, az én apám pedig cseroki,
az anyánk közös.
Anyám borzasztó körülmények között nőtt fel.
Már 12 évesen anya lett.
Engem 16 évesen szült.
AMIE ÉS MAKUEEYAPEE ÉDESANYJÁNAK
KÉNYSZER HATÁSÁRA ÖRÖKBE KELLETT ADTA A KÉTÉVES AMIE-T
Abban az időben az állam simán elvehette a gyerekeidet.
Teljesen törvényes volt.
Anyám olyan súlyosan belerokkant az elvesztésünkbe,
amiből egész egyszerűen nem volt visszaút.
Olyan űrt hagytunk benne, amit többé nem tudott betölteni.
Rendkívül hányattatott sorsa volt.
És nem meglepő módon szörnyű férfiakkal állt össze.
Alkohol, drogok,
testi és lelki bántalmazás...
Mak ebben nőtt fel.
Hároméves koromban láttam először gyilkosságot.
Lakott velünk szemben két gyerek,
akikkel gyakran játszottunk, saraztunk meg ilyenek.
De nehéz!
Nehéz róla beszélni.
Ennek a szomszédunk vetett véget,
akivel anyámnak viszonya lehetett, de nem tudtam róla.
Anyám átment velem és a húgommal. Jókora veszekedés volt.
A fickó végül ötször mellbe lőtte a feleségét
egy 357-es Magnummal.
Az a nő anyám karjaiban halt meg.
a többire nem emlékszem, de amikor a zsaruk elkapták,
mindkét gyerekét gyomron lőtte, azonnal meghaltak,
majd magával is végzett.
Fejbe lőtte magát.
És csak annyit tehettem,
hogy a húgomra vetettem magam, és magamhoz öleltem, és...
Lenne még miről mesélni.
De így kezdődött az életem.
Belém égett az emléke.
Vérzik a szívem Makért, mert amit gyerekként átélt,
az egy merő borzalom.
Már egész kiskorában beleivódott az a tudat,
hogy bárkit bármikor megölhetnek.
Ez egy olyan lecke volt számára, amit sosem felejtett el.
Szerintem ez egyértelmű magyarázat arra,
hogy miért reagált ilyen szélsőségesen,
amikor úgy érezte, hogy bajba került.
Ha valaki bántani akar,
előjönnek a gyermekkori beidegződések, és igyekszel megvédeni magad.
Megértem, hogy a Pierre család haragszik Makre.
John Pierre halála igazi tragédia.
De hiszem, hogy Mak nem akarta megölni.
Csak magát akarta menteni, mielőtt baja esik.
FLETHED INDIÁN REZERVÁTUM PABLO, MONTANA
Tedd be oda, úgy, ni!
Na, megy? Tedd bele szépen!
Ez az! És most temesd el! Mehet? Gyerünk!
JOHN PIERRE JR CSALÁDJA NEM KÍVÁNT A KAMERÁNK ELÉ ÁLLNI
Ügyes vagy, fiam! Jól van.
MAGNUS HARLOW BARÁTI VISZONYBAN ÁLLT JOHN PIERRE JR.-RAL
Ő IS OTT VOLT A BULIN, AMIKOR A BARÁTJA MEGHALT
Nagyjából hajnali háromkor érkeztem a buliba.
Az emberek kint buliztak a ház előtt.
Mindenki nevetett.
Befelé menet összefutottam Whitforddal.
MAGNUS NEM ISMERTE WHITFORDOT,
DE VÁLTOTTAK PÁR SZÓT
Whitford egy cseppet feszült volt.
A feketelábú rezervátum és a mi rezervátumunk
két merőben különböző...
hely a földön.
És ha azt kérded, hogy a mai napig van-e bizalmatlanság a két törzs között...
Hát igen.
Elkezdtünk beszélgetni, és megkérdezte, „Figyu! Ismered ezeket az embereket?”
Mondom, „Igen, mindannyiukat.”
Erre minden előzmény nélkül egyszer csak elnémult a mondat közepén,
majd újra megszólalt, és a következőt mondta nekem,
„Engem itt nem látnak szívesen.”
Hirtelen...
átkattant benne valami.
Utána pedig...
Elővett egy kést, egy hámozókés lehetett,
a markolata körbe volt tekerve szigszalaggal vagy valami ilyesmivel.
Azt mondta: „Ezt kapja, aki beszól valamit,
vagy megpróbál belém kötni.”
Mire én, „Tedd el azt a kést!
Akit itt látsz, az mind barát vagy családtag.
Itt mindenki jó arc.”
A franc tudja, mi játszódott le benne.
Úgy tűnt, látott már húzós dolgokat.
NEM SOKKAL KÉSŐBB MAGNUS ÉS WHITFORD KIMENTEK AZ UDVARRA
ÉS CSATLAKOZTAK EGY TÁRSASÁGHOZ,
AHOL OTT VOLT WHITFORD BARÁTJA, ADRIAN AFTER BUFFALO
ILLETVE JOHN PIERRE JR. IS
Beszélgetni kezdtünk.
És hallom, hogy Whitford vagy Adrian azt mondja, „piikani.”
Emlékszem, Johnt mintha pofán vágták volna.
A piikani testvért jelent feketelábú nyelven.
John megszólalt,
„Feketelábúak vagytok?”
Mire a válasz: „Igen”. Erre John: „Én meg kutenáj.”
A kutenájok és a feketelábúak évszázadok óta esküdt ellenségek.
Szerintem John meg akarta mutatni, hogy ki a főnök.
„Ez az én rezervátumom,
és ha valami bajod van, lerendezhetjük.”
Néha bunyó lesz a vége, megesik az ilyesmi.
Úgyhogy úgy voltam vele, hogy lehetőleg ne fajuljon el a dolog.
Próbáltam oldani a feszültséget.
„Annak már több száz éve, már nem olyan időket élünk.”
ABBAN A TUDATBAN, HOGY SIKERÜLT LECSILLAPÍTANI A KEDÉLYEKET,
MAGNUS VISSZAMENT A HÁZBA
Nem lehettem bent többet mint másfél perc...
max kettő,
mire az egyik haverom azzal ront be, hogy Johnt leszúrták.
„Johnt leszúrták, gyere ki azonnal!”
Kirohantam a házból,
és John ott feküdt a földön.
Nem reagált semmire.
Még lélegzett, de...
Semmit sem tehettünk.
John sosem félt egy kis verekedéstől.
Talán akkor is úgy volt vele, hogy játsszák le, vagy valami.
De nem ezt érdemelte.
John családos ember volt.
Két fiú apja.
Ők voltak az élete értelmei.
Értelmetlen a halála.
A szeretteinek, a családjának szüksége van rá.
De nem lehet velük.
Szerintem Whitford paranoiás volt.
Tizenöt perce ismertem, és egy csomó embert megfosztott
egy baráttól, testvértől, apától és nagybácsitól.
Úgyhogy Whitford egy cseppet sem érdekelt.
LAKE MEGYEI BÍRÓSÁG
LETARTÓZTATÁSA UTÁN
WHITFORD TÖBB MINT MÁSFÉL ÉVET ÜLT A LAKE MEGYEI BÖRTÖNBEN
A TÁRGYALÁSRA VÁRVA
Meggyőződésem, hogy Whitford úgy érzi, semmi rosszat nem tett,
és hogy mindenki ellene van, mindenki bántani akarja.
Szerintem gyerekkora óta ebben a hitben él.
John Todd vagyok,
A Lake megyei seriffhivatal egyik börtönparancsnoka.
Én voltam a börtön egyik vezetője Whitford itt-tartózkodása idején.
Mr. Whitford tudott erőszakos lenni.
Elég gyakran.
Ha valami nem tetszett neki, erőszakkal reagált.
Nála sosem lehetett tudni,
hogy majd ott kell vele birkózni a földön, vagy hajlandó együttműködni.
Agresszív, durva alak volt.
Piszkálta a kisebbeket, a gyengébbeket.
És addig nem hagyta abba, amíg el nem borult az agyuk.
Aztán bántalmazta őket, vagy legalábbis megpróbálta.
És persze sosem tehetett semmiről.
„Ő volt az, ő kezdte, az ő hibája.”
Akkor is, ha ő kergette őrületbe a másikat.
Azzal jött, hogy ő feketelábú,
ez pedig egy szelis-kutenáj rezervátum.
És örökké hadakozott mindenkivel,
aki az útjába került.
Meg volt róla győződve, hogy őt elnyomják, hogy őt kipécézték,
ő pedig felvette a kesztyűt.
Ilyen ember volt.
NÉGY HÓNAPPAL AZ ELSŐ INTERJÚ UTÁN
MAKUEEYAPEE WHITFORD NEM KAPOTT ENGEDÉLYT EGY MÁSODIK INTERJÚRA
MIVEL KORÁBBAN MAGÁNZÁRKÁBA HELYEZTÉK
FOLYAMATOS VISELKEDÉSI PROBLÉMÁI MIATT
Whitford azzal védekezett, hogy gyűlölet-bűncselekmény áldozata.
De nem sok minden támasztotta alá a saját verzióját.
A tanúvallomások és az összes bizonyíték
ellentmondani látszott az ő elmondásainak.
JAMES MANLEY BÍRÁSKODOTT WHITFORD PERÉBEN ÉS Ő SZABTA KI AZ ÍTÉLETET
A feketelábúak és a szelisek régen háborúban álltak egymással,
de annak már 170 éve.
Bár a mai napig lehet köztük némi rivalizálás vagy feszültség,
közben közeledtek egymáshoz, házasodtak egymással,
és sok feketelábú költözött ide, hogy az itteni egyetemre járjon,
vagy itt dolgozzon.
Szóval Whitford álláspontja, hogy szelisek támadtak rá
ennélfogva gyűlölet-bűncselekmény áldozata,
nem volt túl meggyőző érv.
Nemigen volt különösebb alapja.
Whitfordot 60 év börtönre ítéltem,
és 25 év után bocsátható adott esetben feltételesen szabadlábra.
Szerintem igazságosan döntöttem.
Ami John Pierre-rel történt, az sem kevésbé súlyos.
Úgy vélem, fel kellett volna menteniük.
Ártatlan emberként kellett volna távoznom.
Önvédelemből tettem.
Nem tetszett nekik, hogy belekevertem a feketelábú származásomat.
A származásom miatt támadtak rám.
Amiért ők kutenáj indiánok,
én pedig feketelábú indián vagyok.
Erről van itt szól.
Nos, felkavaró hallani ezeket a szavakat,
mert el is hiszi, hogy nem tett semmi rosszat.
Gyakran előfordul becsületes embereknél is,
hogy tudat alatt újraalkotnak magukban egy eseményt,
hogy az összhangban legyen a pszichológiai szükségleteikkel.
Szerintem ez is közrejátszhatott.
Mr. Whitford és az útitársa
vagy 30 doboz sört ittak meg, mielőtt megérkeztek az összejövetelre.
Azt, hogy ő képes lenne visszaidézni, mit miért, milyen indíttatásból csinált,
megkérdőjelezhetőnek tartom.
Mr. Whitford bebörtönzése óta tanúsított viselkedése azt támasztja alá,
hogy az maradt, aki volt.
A saját érdekében remélem, hogy megváltozik,
különben a hátralévő életét rács mögött fogja tölteni.
Ha tehetném, azt kérdezném tőle,
„Tényleg semmit sem tanult?
Semmit sem tanult ebből a tragédiából?”
Megölt egy embert, de úgy tűnik, ez kevéssé zavarja.
Egyedül saját magát sajnálja.
WHITFORD TOVÁBBRA IS FENNTARTJA, HOGY ÖNVÉDELEMBŐL CSELEKEDETT
ÉS GYŰLÖLET-BŰNCSELEKMÉNY ÁLDOZATA VOLT
A feliratot fordította: Tóth Márton